Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-08 00:00:00

18 жовтня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернуся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 13 квітня 2020 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та відповідачем було укладено кредитний договір №4274656569, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 19913,96 гривень, зобов`язавшись повернути кредит в порядку, строки та на умовах, визначених цим кредитним договором. В подальшому на підставі договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року, договору факторингу №НІ/11/10-Ф від 08 листопада 2023 року позивач набув прав вимоги до відповідача, як боржника, за вищевказаним кредитним договором. Посилаючись на те, що відповідач свої кредитні зобов`язання не виконала належним чином, внаслідок чого в неї утворилась кредитна заборгованість в загальному розмірі 22077,5 гривень, з яких: 10222,62 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 1732,57 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом, 10122,31 гривень - заборгованість за комісією, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача вказану заборгованість. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано, відзив від відповідача до суду не надходив, в зв`язку із чим суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 13 квітня 2020 року між ТОВ «ФК «ЦФР», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено кредитний договір №4274656569, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 19913,96 гривень строком на 36, зобов`язавшись його повернути. Викладені обставини підтверджуються копією кредитного договору, копією заяви-анкети на отримання кредиту. При цьому вказаними документами, які і складаються зміст кредитного договору, не передбачено розміру процентів за користування кредитом та розміру комісії, які мала би сплачувати позичальник. 07 жовтня 2016 року між ТОВ «ФК «ЦФР», як первісним кредитором, та ПАТ «Таскомбанк», як новим кредитором, укладено договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016, за умовами п.2.2 якого сторони дійшли згоди, що первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги, шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимоги із зазначенням ціни договору та розміру заборгованостей позичальників. Розмір заборгованостей позичальників, права вимоги до яких відступається згідно реєстру прав вимог, вказуються у кожному конкретному реєстрі до цього договору. Реєстр прав вимоги складається сторонами в паперовому та електронному вигляді. В той же час, матеріали цивільної справи не містять жодних доказів виконання ТОВ «ФК «ЦФР» та/або ПАТ «Таскомбанк» своїх договірних зобов`язань за вищевказаним договором про відступлення права вимоги. Зокрема відсутні докази як сплати фактором ціни договору і прийняття відступлених прав вимоги, так і докази відступлення первісним кредитором новому кредиторові прав вимоги до відповідача за кредитним договором №4274656569 від 13 квітня 2020 року. Щодо останньої обставини, то в матеріалах справи відсутній реєстр прав вимоги або його копія. 08 листопада 2023 року між позивачем, як фактором, та АТ «Таскомбанк», як клієнтом, укладено договір факторингу №НІ/11/10-Ф, за умовами якого клієнт зобов`язався відступити факторові права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах боржників, а фактор - їх прийняти та передати кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. До копії означеного договору факторингу №НІ/11/10-Ф долучено витяг з Реєстру прав вимог, в якому зазначено кредитний договір №4274656569 від 13 квітня 2020 року. Разом з тим, суд не може прийняти до уваги вказані договір та витяг з реєстру боржників як належні, допустимі та достовірні докази набуття позивачем прав вимоги до відповідача за договором про надання споживчого кредиту №4274656569 від 13 квітня 2020 року, оскільки, як вказувалось вище, у справі відсутні докази набуття АТ «Таскомбанк», як попереднім кредитором (другим по відношенню до первісного кредитодавця), прав кредитора за кредитним договором №4274656569 від 13 квітня 2020 року, а отже відсутні і докази можливості відступлення таких прав позивачу. Із матеріалів цивільної справи слідує, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача кредитну заборгованість за кредитним договором №4274656569 від 13 квітня 2020 року станом на 31 серпня 2024 року в загальному розмірі 22077,5 гривень, з яких: 10222,62 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 1732,57 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом, 10122,31 гривень - заборгованість за комісією. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України, ст.13 Закону України «Про споживче кредитування»). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ст.207 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. За змістом ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом положень ст.ст.512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами ст.ст.1077-1079, 1082 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Положеннями ст.18 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит допускається фінансовій установі, яка відповідно до закону має право надавати кошти у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, та/або послуги з факторингу. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи на підставі таких доказів фактичні обставини спірних правовідносин в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позовних вимог. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду справи, ґрунтується на тому, що позивач не є первісним кредитодавцем за кредитним договором №4274656569 від 13 квітня 2020 року, а отже його право на пред`явлення позову до відповідача про стягнення кредитної заборгованості за означеним договором має бути належним чином доведено перед судом. Обґрунтовуючи правомірність пред`явлення позовних вимог про стягнення на свою користь з відповідача кредитної заборгованості за кредитним договором №4274656569 від 13 квітня 2020 року, позивач посилається на набуття ним відповідного права вимоги до відповідача на підставі двох послідовно укладених договорів - договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року та договору факторингу №НІ/11/10-Ф від 08 листопада 2023 року, за наслідками яких останнім кредитором і став позивач. При цьому позивач є стороною (фактором) другого із вказаних договорів - договору факторингу №НІ/11/10-Ф від 08 листопада 2023 року, клієнтом у якому виступив АТ «Таскомбанк». В свою чергу, за твердженнями сторони позивача, АТ «Таскомбанк» став кредитором та набув прав вимоги до відповідача за кредитним договором №4274656569 від 13 квітня 2020 року, які начебто і відступив позивачу, на підставі першого із згаданих двох договорів - договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року. В цьому договорі ТОВ «ФК «ЦФР» виступило в якості нового кредитора, а ТОВ «ФК «ЦФР» в якості первісного кредитора. Однак, як вже зазначалось вище, матеріали справи не містять жодного доказу виконання сторонами договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року своїх зобов`язань за цим договором, а також доказів того, що предметом такого договору були в тому числі і права вимоги до відповідача за кредитним договором №9745589434 від 25 серпня 2021 року, кредитну заборгованість за яким просить стягнути позивач. В матеріалах справи відсутній Реєстр прав вимог або його належним завірена копія, в якій би вказувалось, що ТОВ «ФК «ЦФР» відступає на користь ПАТ «Таскомбанк» права вимоги кредитора до відповідача за кредитним договором №4274656569 від 13 квітня 2020 року. Відтак, наразі в суду не має жодних достатніх та переконливих підстав вважати, що позивач набув прав вимоги до відповідача, а отже і прав вимагати стягнення кредитної заборгованості з відповідача на свою користь за кредитним договором №4274656569 від 13 квітня 2020 року. Окрім того, підставою для відмови у задоволенні позову в частині вимог про стягнення нарахованих процентів за користування кредитом та комісії є та обставина, що умови кредитного договору №4274656569 від 13 квітня 2020 року, який складається зі змісту тексту такого договору та заяви-акцепту на отримання послуг в ТОВ «ФК «ЦФР», не містить ані розміру процентів за користування кредитом, ані розміру комісії, ані порядку та строків їх сплати. Відтак, суд приходить до висновку, що сторонами кредитного договору не передбачено і не погодженого вказаних його умов, що унеможливлює задоволення позовних вимог про стягнення нарахованої позичальнику заборгованості за процентами за користування кредитом та комісією. Такий правовий висновок узгоджується із правовими позиціями Великої Палати, викладеними у постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17-ц, а також із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 25 вересня 2019 року у справі №704/1023/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі №322/1220/16, від 07 серпня 2019 року по справі №182/1806/17, від 27 серпня 2020 року по справі №188/1815/17. Стосовно оцінки поданого стороною позивача суду в якості доказу паспорту споживчого кредиту, то згаданий вище Паспорт споживчого кредиту не може бути прийнятий судом в якості належного доказу умов укладеного між сторонами кредитного договору, зокрема погодженої між сторонами ціни договору у вигляді розміру процентів та комісії, які зобов`язався сплатити позичальник за користування отриманим кредитом. Такий висновок суду ґрунтується на тому, що у відповідності до норм Закону України «Про споживче кредитування» (ст.9), Закону України «Про захист прав споживачів» (ст.ст.11, 15) вказаний документ є лише підтвердженням виконання позивачем встановленого законом для кредитодавця обов`язку з надання позичальнику, як споживачу, інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Наведена вище оцінка суду паспорту споживчого кредиту узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 травня 2022 року по справі №393/126/20, в якій суд касаційної інстанції дійшов наступного правового висновку. Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину. Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Даний правовий висновок Верховного Суду знайшов своє подальше закріплення і застосування у судовій практиці суду касаційної інстанції, зокрема у постановах Верховного Суду від 15 червня 2022 року по справі №333/5483/20, від 15 червня 2022 року по справі №383/418/20. Таки чином, суд доходить висновку про неправомірність, безпідставність, необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог, а отже і про неможливість задоволення позову ні повністю, ні частково на користь позивача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed