Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу зареєстрованого 28.12.2023 дж/д Джилікуль району Дусти, актовий запис №224. Позовна заява обґрунтована тим, що з відповідачем позивач з 28.12.2023 перебуває в зареєстрованому шлюбі. Наразі сторони фактично припинили шлюбні відносини. Спільне господарство не ведеться, спільного бюджету немає, однією сім`єю не проживають. Сторони не мають спільних дітей. Відповідач розірвати шлюб в органі державної реєстрації актів цивільного стану відмовляється. Подальше збереження шлюбу неможливе, шлюб існує лише формально і не відповідає дійсним інтересам сторін. Заходів для примирення подружжя просить не вживати. Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 19.12.2024 справу прийнято та відкрито провадження, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам наданий час для подання заяв по суті. Сторони, належним чином повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з`явились. Позивач заявила про розгляд справи у її відсутність. Відповідач подав заяву, згідно з якою, позов визнає в повному обсязі та просить шлюб розірвати, заходів для примирення подружжя не вживати. Справу розглядати без його участі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з таких підстав. Так, матеріалами справи встановлено, що сім`я розпалася повністю, не може бути збережена і позовні вимоги підлягають задоволенню. Встановлено, що позивач [PERSON] є громадянкою Республіки Таджикистан, а відповідач [PERSON] є громадянином України. Таке ж громадянство мали і на час укладення шлюбу. Позивач [PERSON] має посвідку на постійне проживання в Україні № [NUMBER] , виданої 08.05.2019, органом №6301, строком дії до 07.05.2029, та має зареєстроване місце проживання в Україні з 04.12.2017, що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання. Відповідач також має зареєстроване місце проживання в Україні. Сторони зареєстрували шлюб в Республіці Таджикистан 28 грудня 2023 року у дж/д Джилікуль району Дусти, актовий запис №224, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданим 28 грудня 2023 року. Від шлюбу сторони дітей не мають. Сімейне життя подружжя не склалося, шлюб фактично припинив своє існування. Сторони подружні стосунки не підтримують, проживають окремо, спільне господарство не ведуть, спільного бюджету не мають, за таких обставин подальше збереження шлюбу є недоцільним. Відповідно до ч.1 ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянином України та іноземцем, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Згідно з ч. 1 ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. На підстави викладених норм права, встановлених у судовому засіданні фактів громадянства сторін, місця укладення шлюбу, зареєстрованого місця проживання сторін, суд доходить висновку про застосування до спірних правовідносин законодавства України. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Законом України № 240/94-ВР від 10.11.1994 було ратифіковано Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, яка на цей час продовжує діяти у відносинах України з Таджикистаном. Відповідно до ст. 13 цієї Конвенції, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін і доказовою силою офіційних документів. Отже, надане позивачем свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] видане 28 грудня 2023 року дж/д Джилікуль району Дусти, Таджикистан, приймається на території України без будь-якого спеціального посвідчення та розглядаються як офіційний документи, користується доказовою силою офіційного документу Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч. 3 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом достовірно встановлено, що сторони створити міцної сім`ї за час спільного проживання не змогли, внаслідок чого шлюб фактично розпався, подружні стосунки припинилися. У відповідності до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року встановлено, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей». Як вбачається з матеріалів справи сторони на даний час шлюбні відносини не підтримують та відновлювати не збираються, а тому подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, в зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки зберегти їх сім`ю на майбутнє неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. Сторони від шлюбу дітей не мають. Про розподіл майна, що є спільною власністю подружжя в цьому провадженні не заявлено. Статтею 113 Сімейного кодексу передбачено, що особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач при реєстрації шлюбу прізвище не змінювала. Про розподіл судових витрат не заявлено.

Outcome: approved