Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

Позивач АТ «Криворізька теплоцентраль» звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість по оплаті за послугу з постачання теплової енергії, що виникала за адресою надання послуг: [ADDRESS] у розмірі основного боргу 34194,79 грн. за період з 01.10.2013 по 31.03.2024, інфляційні витрати у сумі 13787,02 грн., 3% річних у сумі 3205,27 грн. пеню у розмірі 155,27 грн. та плату за абонентське обслуговування у розмірі 50,04 грн., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що АТ «Криворізька теплоцентраль» за специфікою своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке зобов`язане здійснювати оплату за отримані послуги відповідно до встановлених тарифів. На виконання своїх зобов`язань АТ «Криворізька теплоцентраль» надавало послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] . У зв`язку з неналежним виконанням споживачем своїх зобов`язань, за період з 01.10.2013 по 31.03.2024\~утворилась заборгованість в розмірі 34 194,79 грн, на яку позивачем нараховано понесені останнім збитки, а саме інфляційні втрати 13787,02 грн, 3% річних 3205,27 грн. та пеню у розмірі 155,27 грн. Оскільки споживач добровільно заборгованість не погашає, тому за захистом майнових інтересів позивач АТ «Криворізька теплоцентраль» звернувся до суду з даним позовом. \~ \~ \~ \~Учасники справи у судове засідання не з`явились, поряд з тим скористались своїми процесуальними правами щодо подачі заяв по суті справи відповідно до положень ст. 174 ЦПК України. Так, у відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] підтвердив той факт, що він є власником нерухомого майна, за адресою якого позивачем надаються послуги з постачання теплової енергії. Разом з тим, зауважив, що у даній квартирі він не проживав та не був споживачем комунальних послуг з постачання теплової енергії. У цій квартирі проживала його родичка [PERSON] спочатку без реєстрації, а з 16.03.2015 була там зареєстрована. Саме на [PERSON] , як фактичного споживача послуг було покладено обов`язок укласти договір з постачальником та сплачувати за надані послуги у повному обсязі. У листопаді 2022 року [PERSON] померла, з цього часу у квартирі ніхто не проживав, зареєстровані особи були відсутні. До листопада 2022 року саме [PERSON] отримувала комунальні послуги від позивача та здійснювала їх оплату. Відповідач, як власник квартири в період з 01.10.2013 по 01.11.2021 не підписував договір з постачальником теплової енергії. Враховуючи смерть [PERSON] відповідач не може підтвердити наявність чи відсутність договірних відносин з постачальником теплової енергії та фактичним споживачем. Таким чином до 01.01.2021 між позивачем та фактичним споживачем існували бездоговірні відносини. У зв`язку з відсутністю договору на постачання теплової енергії, у відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що за період бездоговірного користування послугою централізованого теплопостачання споживачем послуг без відповідної правової підстави було набуто майно позивача теплова енергія. На підставі викладеного відповідач вважає, що, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Так, за період до 01.11.2021 позивач повинен був просити суд стягнення вартості безпідставно набутого майна відповідно до положень ст. ст. 1212, 1213 ЦК України. З 01.11.2021 у зв`язку із зміною законодавчого регулювання спірних правовідносин з 01.11.2021 між теплопостачальником та власником нерухомого майна склалися договорні відносини публічний договір приєднання про надання комунальних послуг. Також відповідач у відзиві на позовну заяву вважає, що позивачем заявлено вимоги поза строками позовної давності. Відповідач не згодний з наданим позивачем розрахунком заборгованості з тих підстав, що у ньому не відображені всі платежі за отримані послуги. На підставі викладеного відповідач просить суд: 1) застосувати наслідки спливу строків позовної давності в частині нарахованої суми основного боргу, інфляції, пені, тощо на суми, що знаходяться за межами позовної давності; 2) відмовити в частині стягнення заборгованості за період з 01.11.2021 по 30.05.2024 за постачання теплової енергії по індивідуальному договору від 01.11.2021 з підстав повної оплати боргу; 3) відмовити в частині стягнення заборгованості за абонплату по індивідуальному договору від 01.11.2021 з підстав повної оплати боргу; 4) відмовити в частині стягнення пені, інфляційних витрат по індивідуальному договору від 01.11.2021 за місяці січень 2023 року, лютий 2023 року, листопад 2023 року травень 2024 року. (а. с. 25 - 28). У відповіді на відзив представник позивача вказує, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг. Крім того посилається на той факт, що відповідач по справі є власником нерухомого майна, за адресою якого надаються послуги з постачання теплової енергії, тому є індивідуальним споживачем цих послуг та обтяжений обов`язком здійснювати їх оплату. Крім того вважає, що строк позовної давності переривався, про що свідчить оплата за надані послуги, строк позовної давності був продовжений на період дії карантину, тому застосування наслідків спливу строку позовної давності до спірних правовідносин не повинно застосовуватись (а. с. 54 - 61). Представником позивача суду надано також додаткові пояснення, у яких він зазначає, що відповідачем частково була сплачена заборгованість за період з 01 квітня 2024 по 6 вересня 2024. Отже, відносно споживача [PERSON] за період з 01.10.2013 по 31.03.2023 обліковується заборгованість у сумі 19 110,97 грн. На підставі наведеного, АТ «Криворізька теплоцентраль» просить суд врахувати оплату у сумі 15 083,82 грн. при прийнятті рішення, однак зауважує, що оплату у сумі 5 909,26 грн. відповідач здійснив вже після передачі матеріалів до юридичного відділу для стягнення заборгованості у судовому порядку, а оплату у сумі 10 265,10 грн. вже після звернення АТ «Криворізька теплоцентраль» до суду. З наведених підстав представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» суму боргу за послугу з постачання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] за період з 01.10.2013 по 31.03.2024 у розмірі 19 110,97 грн.; 3% річних у розмірі 3205,27 грн.; компенсацію за інфляційні втрати у розмірі 13787,02 грн.; пеню в розмірі 155,27 грн., та плата за абонентське обслуговування у розмірі 50,04 грн. (а. с. 67 - 68). Відповідач процесуальним правом на подання заперечень на відповідь на відзив не скористався. За обставин неявки у судове засідання учасників справи, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за їх відсутністю, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Відповідно до ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно статті 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII). Обов`язок власників утримувати своє майно закріплений в ст. 322 ЦК України, яка визначає, що «власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом». Як встановлено судом, не заперечується та визнається сторонами, підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 6) відповідачу [PERSON] належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . За відомостями Реєстру Криворізької міської територіальної громади відповідач [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою, відмінною від адреси нерухомого майна, власником якого він є (а. с. 14). Відповідно до положення статті 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Внаслідок невиконання у повній мірі відповідачем своїх зобов`язань щодо повної та своєчасної оплати спожитих послуг з постачання теплової енергії, у відповідача виникла заборгованість за період з 01.10.2013 по 31.03.2024 у розмірі 34194,79 грн. (а. с. 7). У зв`язку з частковою оплатою послуг з постачання теплової енергії, відповідач перед позивачем має заборгованість за період з 01.10.2013 по 31.03.2024 у розмірі 19110,97 грн, переплата становить 1090,54 грн., що підтверджується наданими позивачем бухгалтерськими довідками № 8714/31 від 10.09.2024, № 650 від 10.09.2024, уточненими детальними розрахунками боргу за основною сумою боргу (19110,97 грн.) та розрахунком заборгованості з від`ємним значенням (-1090,54 грн.) (а. с. 72, 74, 76 77, 78). Таким чином, сума основного боргу у розмірі 19110,97 грн. підлягає стягненню на користь позивача з відповідача, як власника нерухомого майна та споживача послуг. Непроживання особи у квартирі, яка належить їй на праві власності, та факт відсутності її реєстрації в цій квартирі не звільніє особу від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.04.2020 року у справі № 757/29813/17-ц. Таким чином, суд критично ставиться до посилань відповідача, що він не був споживачем комунальних послуг, оскільки не користувався належним йому нерухомим майном. Так само суд не приймає до уваги заперечення відповідача в тій частині, що у період до 01.11.2021 був відсутній договір з постачальником теплової енергії виходячи з наступного. Дійсно, з матеріалів справи вбачається, та не заперечується сторонами, що договір про надання послуг з централізованого опалення та обслуговування внутрішньо будинкових мереж централізованого опалення між АТ «Криворізька теплоцентраль» та відповідачем чи іншою особою не укладався, але житлово-комунальні послуги відповідачу, як власнику нерухомого майна надавались, тобто між сторонами наявні фактичні договірні відносини. Відтак, відсутність укладеного договору про надання послуг з централізованого опалення не виключає обов`язок відповідача оплачувати житлово-комунальні послуги, а у випадку ухилення від виконання такого обов`язку - нести відповідальність в порядку, встановленому законом. Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, провадження № 61-11107св18, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, провадження № 61-26204св18, від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17 (провадження № 61-63св18), Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18, тощо). Суд також не погоджується з відповідачем щодо необхідності застосування наслідків спливу позовної давності, виходячи з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК). Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу. Частинами другою, третьою статті 264 ЦК визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. З наданого суду позивачем розрахунку заборгованості за постання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] , та наданих відповідачем платіжних документів, встановлено, що в тому числі відповідач періодично вносив платежі на погашення загальної заборгованості за опалення. Зокрема відповідач у серпні 2024 року здійснив оплату за січень, лютий та березень 2024 року за отримані послуги (а. с. 49, 50, 51), що свідчить про визнання відповідачем свого обов`язку щодо сплати наданих послуг. Таким чином, враховуючи наявність письмових доказів, які підтверджують факт оплати відповідачачем за надані послуги, що свідчить про переривання строку позовної давності, в зв`язку з чим, строк позовної давності станом на момент подання позову до суду 10 червня 2024 року позивачем не пропущено. Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», яка набрала чинності з 24.02.2022, визначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні\~забороняється\~нарахування та стягнення неустойки (штрафів,\~пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі. Кабінет Міністрів України постановою № 1405 від 29 грудня 2023 р., яка набрала чинності 30.12.2023, вніс\~зміни\~в пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 р. № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», виклавши його в новій редакції та таким чином скасувавши\~(з дати набраннячинності постановою № 1405)\~заборону\~(а не саму постанову № 206) у тому числі на нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати зажитлово-комунальні послуги населенням. Такий мораторій зберігається лише на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій. Таким чином постанова № 206 від 05.03.2022 є чинною, але в редакції з урахуванням змін, внесених в тому числі постановою № 1405 від 29.12.2023, які набрали чинності 30.12.2023. Виходячи з викладеного заявлені вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню та стягненню звідповідача пені за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальніпослуги, яка нарахована з 30.12.2023 та становить 50,10 грн. Крім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст. 625 ЦК України). За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Правовідносини, які склалися між сторонами щодо надання та отримання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Беручи до уваги зазначене, правовідносини і зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (постанови Верховного Суду України від 14 листопада 2011 р. у справі № 6-40цс11, від 20 червня 2012 р. у справі № 6-68цс12, від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13; постанова Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі № 369/88/17, провадження № 61-4924св18). Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини другої статті 625 ЦК України та частково погоджується з наданим позивачем розрахунком інфляційних втрат і 3% річних з огляду на положення постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», яка набрала чинності з 24.02.2022 та постанови Кабінету Міністрів України № 1405 від 29 грудня 2023 р., яка набрала чинності 30.12.2023. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 13745,11 грн. інфляційних витрат та 3% річних у розмірі 3161,36 грн. Позовні вимоги в частині стягнення плати за абонентське обслуговування задоволенню не підлягають у зв`язку з сплатою боргу в цій частині відповідачем на користь позивача, що підтверджується наданим відповідачем відповідним платіжним документом (а. с. 53). Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов АТ «Криворізька теплоцентраль» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги підлягає частковому задоволенню. Ухвалюючи рішення, суд присуджує до стягнення з Мироекнка на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» суму боргу за період з 01.10.2013 по 31.03.2024 у розмірі 19110,97 грн., інфляційні витрати у розмірі 13745,11 грн., 3% річних у розмірі 3161,36 грн. та пеню у розмірі 50,10 грн. Інші доводи учасників справи не спростовують висновків суду по даній справі. При цьому, суд враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29). На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду справи по суті, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі. Впорядку ст.\~141\~ЦПК України на користь позивача АТ «Криворізька теплоцентраль» за рахунок відповідача [PERSON] підлягають відшкодуванню витрати зі сплати судового збору у розмірі 2125,66 грн., що є пропорційною сумою задоволеним позовним вимогам. Враховуючи викладене,

Outcome: approved