Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-06 00:00:00

Представник позивача 20.09.2024 звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить суд: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 425 934,84 грн; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення в сумі 116 402,88 грн. Обгрунтування позиції позивача Представник позивача в обґрунтування позовної заяви з урахуванням уточнень зазначає, що у період з 07 серпня 2015 року по 03 липня 2024 року позивач знаходився у трудових відносинах з відповідачем. З боку відповідача була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 425 934,84 грн (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог). 03 липня 2024 року позивач звільнився із вказаного місця роботи за угодою сторін, згідно наказу № 27-к від 02.07.2024. Вказаним наказом також була передбачена компенсація за невикористану щорічну відпустку тривалістю 87 календарних днів. Однак, в день звільнення позивача, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача та зобов`язаний виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, кількість робочих днів станом на 06.01.2025 становить 132. Враховуючи викладене, зазначає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 116 402,88 грн. У відповідності до ст. 178 ЦПК України, відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 23.09.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків тривалістю десять днів з дня отримання копії даної ухвали. 02.10.2024 від представника позивача до суду надійшла заява на виконання ухвали суду з додатками. Ухвалою суду від 02.10.2024 відкрито спрощене позовне провадження у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін. Ухвалою суду від 31.10.2024 у судовому засіданні оголошено перерву, задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Пояснив, що працював на підприємстві з серпня 2015 року. Останнім часом був на посаді лісничого. В 2022 році уклав контракт з ДФТГ. Оскільки він не встигав виконувати завдання ДФТГ та одночасно працювати, його у 2023 році вивели поза штат на підприємстві. В ДФТГ не оплачувана діяльність, тому відповідач мав виплачувати йому середню заробітну плату. Зарплату частково платили ще з 2019 року. В 2024 році на роботу фактично не виходив, але йому нараховували заборгованість по зарплаті, яку частково виплачували. В липні 2024 року він по згоді сторін звільнився. При звільненні кошти йому не виплатили. Після звільнення були виплати на 66 тисяч гривень. Представник позивача - адвокат Гунченко І.Ю. у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі. З приводу ухвалення судом заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача - ДП «СЛП «КИЇВОБЛАГРОЛІС» в судові засідання 31.10.2024, 03.12.2024, 07.01.2025 не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належно, про причини не явки суд не повідомив, своїм правом подати відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк, не скористався, будь-яких інших клопотань не подав. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник відповідача в судові засідання не з`явився, будучи належно повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, причини своєї неявки в судове засідання суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, водночас, позивач не заперечує щодо заочного вирішення справи, - є всі передбачені законом підстави для проведення заочного розгляду даної справи. Зі змісту положень статті 281 ЦПК України вбачається, що заочний розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. За положенням ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка належним чином повідомлених учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що позивач з 07 серпня 2015 року перебував у трудових відносинах із ДП «СЛП «КИЇВОБЛАГРОЛІС», 03 липня 2024 року звільнений з посади лісничого Таращанського агролісництва на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.5-7, 12). Згідно довідки відповідача № 249 від 05.07.2024 вбачається, що станом на 03.07.2024 заборгованість по заробітній платі перед позивачем становить 491 934,84 грн (а.с.8). Як убачається з довідки від 03.01.2025 АТ КБ «ПРИВАТБАНК», 12.07.2024, 25.07.2024, 20.09.2024, 15.10.2024, 30.10.2024, 12.11.2024 на банківський рахунок позивача, з призначенням платежу «Зарплата, СЛП КИЇВОБЛАГРОЛІС», були зараховані кошти в загальній сумі 66 000,00 грн. Крім того, 21.03.2022 між позивачем та Добровольчим формуванням Таращанської міської територіальної громади № 1 укладено Контракт добровольця територіальної громади, строком на три роки. Згідно наказу № 3-К від 21.03.2022 ДФТГ № 1, позивача з 21.03.2022 зараховано членом добровольчого формування [INFO] на умовах контракту добровольця територіальної оборони, а також призначено заступником командира з матеріально-технічного забезпечення, згідно штатного розпису. Відповідно до довідки № 25 від 13.02.2023, виданої т.в.о. командира Добровольчого формування [INFO] , позивач, згідно з умовами контракту, на безкоштовній основі виконує завдання територіальної оборони в межах Таращанської міської територіальної громади протягом строку дії контракту відповідно до вимог нормативно-правових актів України, бойового розпорядження керівника сектору чи командира військової частини з 08.00 до 17.00 щоденно, при потребі цілодобово. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 233 КЗпП України з урахуванням офіційного тлумачення в Рішенні Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013 визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до статті 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. Частиною 1 статті 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Згідно із частиною першою ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та № 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 42527/98 тощо) майно може являти собою існуюче майно або засоби, включаючи право вимоги відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання/правомірне очікування (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Суд, також, наголошує, що частиною першою ст. 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили. Отже, положення частини першої ст. 617 ЦК України не можуть бути підставою для звільнення ДП «СЛП «КИЇВОБЛАГРОЛІС» від обов`язку виплатити позивачу невиплачену заробітну плату. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19. З урахуванням викладеного, суд вважає встановленою та доведеною обставину наявності у відповідача заборгованості по заробітній платі перед позивачем у сумі 425 934,84 грн, у зв`язку з чим приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у вищезазначеному розмірі. Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Крім того, Велика Палата ВС у своїй постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9684/15-ц провадження 14-623цс-18 серед іншого зазначила, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звертатися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Обов`язок щодо проведення повного розрахунку із працівником у строки, встановлені у ст. 116 КЗпП України, відповідно до закону повністю покладено на власника або уповноважений ним орган. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Згідно з абз. 2- 4 п. 2 Порядку працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Визначаючи розмір середнього заробітку для обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з довідки про доходи № 426 від 19.11.2024, табелів обліку використання робочого часу за період з 01.05.2024 по 31.05.2024, з 01.06.2024 по 30.06.2024, згідно яких: нарахована заробітна плата за травень 2024 року - 20 282,32 грн, кількість робочих днів 23; нарахована заробітна плата за червень 2024 року - 17 636,80 грн, кількість робочих днів 20. Середньоденна заробітна плата позивача, яка обчислена відповідно до вимог Порядку, визначається шляхом ділення сукупного заробітку за травень 2024 року та червень 2024 року на кількість робочих днів у цьому періоді (20 282,32 грн + 17 636,80 грн) : 43 робочих дні) та становить 881,84 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача та зобов`язаний виплатити останньому, його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців станом на 06.01.2025, становить 116 402,88 грн (132 робочих дні*881,84 грн). Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Розподіл судових витрат Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Так, згідно квитанції до платіжної інструкції від 01.10.2024 № 0.0.3917131151.1 позивачем було сплачено судовий збір за заявлену позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1 211,20 грн. Виходячи з цього, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 259,35 грн (1% від 425 934,84 грн), а також судовий збір на користь позивача у розмірі 1 211,20 грн. За таких обставин,

Outcome: approved