Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

У жовтні 2024 року ФОП [PERSON] (через свого представника - адвоката Самойленка П.М.) через підсистему «Електронний суд» звернувся до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь 3% річних у розмірі 565,23 грн. та інфляційні втрати у розмірі 2 695,80 грн., судовий збір, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 08.12.2021 року Деснянським районним судом м. Києва було задоволено позов Фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та призначено до стягнення з Відповідача на користь Позивача безпідставно отриманих коштів у розмірі 6 676 грн. 68 коп., 908 грн. 00 коп. судового збору та витрат на правову допомогу у розмірі 4 000 грн. 00 коп. Фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся до приватного виконавця із заявами про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення заборгованості у примусовому порядку. 17.06.2022 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №69253859 щодо примусового виконання рішення суду згідно виконавчого документа. Однак на сьогоднішній день, Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2024 4 08.12.2021 року досі не виконане. З урахуванням вищезазначеного, Позивач має право на стягнення з Відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, починаючи з наступного дня винесення рішення суду по справі №754/13227/21 - 09.12.2021 року та по день подання позовної заяви про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу - 03.10.2024 року. Загальний розмір інфляційних витрат за вказані періоди складає 2 695 (дві тисячі шістсот дев`яносто п`ять) грн. 80 коп. (деталізований розрахунок додається). Загальна сума відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 09.12.2021 року по 03.10.2024 року складає 565 (п`ятсот шістдесят п`ять) грн. 00 коп. (деталізований розрахунок додається). Таким чином, Позивач змушений звертатись до суду за захистом свої прав та законних інтересів у спосіб, який передбачений нормами ЦК України Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.2024 року визначено головуючого-суддю Панченко О.М. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.10.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Сторони в передбачений ч. 7 ст. 279 ЦПК України строк не звернулись до суду з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. 14.07.2020 року в м. Києві по вул. Центральна, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю скутера «Suzuki», під керуванням [PERSON] та автомобіля «Mazda» державний реєстраційний номер « [NUMBER] », під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП автомобілю «Mazda» завдано механічних пошкоджень із матеріальними збитками для Позивача. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 04.09.2020 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 02.08.2021 року між ПрАТ «СК «ВУСО» (Первісний кредитор) та ФОП [PERSON] (Новий кредитор) було укладено Договір №02/08/2021 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору у тому числі право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Договором №10743868- 02-10-01 від 16.06.2020 року. Вищевказані обставини встановлені рішенням суду, відтак відповідно до 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. 08.12.2021 року Деснянським районним судом м. Києва було задоволено позов Фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та призначено до стягнення з Відповідача на користь Позивача безпідставно отриманих коштів у розмірі 6 676 грн. 68 коп., 908 грн. 00 коп. судового збору та витрат на правову допомогу у розмірі 4 000 грн. 00 коп. 17.06.2022 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №69253859 щодо примусового виконання рішення суду згідно виконавчого документа. Однак на сьогоднішній день, Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08.12.2021 року досі не виконане. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. В силу ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України). Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц дійшла висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду про стягнення заборгованості, є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. З огляду на матеріали справи, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі ч.2 ст.625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних, за невиконання грошового зобов`язання щодо погашення заборгованості на підставі судового рішення. Таким чином, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, яке на час звернення до суду з позовом не виконане. Із розрахунку заборгованості вбачається, що позовна вимога [PERSON] щодо стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦПК України, за несвоєчасне виконання рішення суду за період з 09.12.2021 року по 03.10.2024 року. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Судом встановлено, що позивач просить стягнути три проценти річних, інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦПК України за несвоєчасне погашення заборгованості на підставі рішення Деснянського районного суду м.Києва від 08.12.2021 року за період з 09.12.2021 року по 03.10.2024 року. З урахуванням суми грошового зобов`язання у розмірі 6 676,68 грн. та строку прострочки за період з 09.12.2021 по 03.10.2024 року три відсотки річних складають - 565,23 грн. та інфляційні втрати у розмірі 2 695,80 грн. За встановлених обставин, суд приходить висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрати за період з 09.12.2021 по 03.10.2024 року у розмірі 2 695,80 грн. та трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 09.12.2021 по 03.10.2024 року у розмірі 565,23 грн. Відповідачем власних розрахунку не надано. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України. За приписами ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, на правничу допомогу. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно зі ст.ст. 133, 137 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правничу допомогу, це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Оформленими у встановленому законом порядку документами, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, є квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки. Згідно з п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Позивачем надано суду документальне підтвердження надання правової допомоги та витрат, а саме: Договір про надання правової допомоги №01/11/22 від 01.11.2022 року, додаткову угоду № 43 від 17.06.2024 до Договору від 01/11/22 року, акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) до Договору від 01.11.2022 року, платіжну інструкцію АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Р24АР24А2871994165D7740 від 17.06.2024 року Враховуючи вищевикладене, складність справи, суд дійшов висновку про задоволення заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 4000 грн. Згідно ст. 141 ЦПК України розподіляє судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме 968,96 грн. з Відповідача на користь Позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved