Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав по відношенню до неповнолітньої доньки: [PERSON] , [INFO] та стягнути з [PERSON] , [INFO] аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 15.10.2024 і до досягнення дитиною повноліття. Позов мотивує тим, що позивач з відповідачем перебували у цивільному шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку. Шлюбні відносини між ними припинилися та донька залишилися проживати з ним. Відповідач не виконує покладених на неї законом батьківських обов`язків, не виявляє до доньки своїх батьківських намірів, не цікавиться її здоров`ям, не приділяє уваги та не підтримує у матеріальному плані, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає з підстав, викладених у позові, не заперечував проти ухвалення заочного рішення, у разі неявки відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання жодного разу не з`явилася, причину неявки суду не повідомила, про час та день розгляду справи повідомлялася судом своєчасно та належним чином, заяв про розгляд справи за її відсутності та відзив на позов не надавала. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Первомайської міської ради Харківської області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за їх відсутності проти задоволення позовних вимог позивача не заперечували. Згідно до положення ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Виходячи з викладеного, зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у цивільному шлюбі, від якого останні мають неповнолітню дитину, [PERSON] , [INFO] . Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05.09.2017 [PERSON] , [INFO] , було визнано батьком дитини - [PERSON] , [INFO] . Позивач у своєму позові зазначив, що мати дитини, [PERSON] , із донькою не спілкується, матеріально не утримує, не створила належних умов для проживання та виховання доньки. З 2017 року донька проживає із ним. Крім цього, рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03.07.2024 відповідача [PERSON] було позбавлено батьківських прав стосовно трьох інших малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно листа Лозівського центру професійної освіти Харківської області №452 від 12.09.2024, [PERSON] , [INFO] , з 01.09.2023 навчається та здобуває професію «Кухар. Кондитер». Дитина проживає з батьком [PERSON] , який займається її вихованням та забезпеченням всім необхідним для навчання та проживання, а також підтримує постійний зв?язок з керівниками групи, цікавиться її успіхами у навчанні. За весь період навчання дівчинки, мати дитини - [PERSON] жодного разу не виявила бажання поспілкуватися з майстрами в/н, не відвідувала батьківські збори, не відповідала на телефонні дзвінки, не брала участі у житті житини. Як вбачається з довідки К3 «Первомайський ліцей №2 Первомайської міської ради Харківської області» №239 від 10.09.2024, неповнолітня [PERSON] , [INFO] , навчалася в ліцеї до 9 класу. Остання деякий час проживала з матір`ю, яка у свою чергу ігнорувала неодноразові спроби вчителів поспілкуватися з приводу упорядкування навчального процесу. Батько завжди приділяв достатньо уваги вихованню доньки, підтримував комунікацію з класним керівником, цікавився її життям та навчанням. Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади №2024/007095302 від 18.06.2024, з 18.06.2024 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з акту обстеження умов проживання, складеного службою у справах дітей Первомайського міськвиконкому від 11.09.2024, в якому також підтверджено факт проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де створені належні умови для проживання дитини та зазначено, що мати проживає окремо і вихованням дитини не займається. З висновку виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області про доцільність позбавлення батьківських прав №01-34/3281 від 08.10.2024, виконавчий комітет, як орган опіки та піклування, діючи в інтересах дитини, вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. В постанові №3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України №20 від 19 грудня 2008 року), а саме в пункті 15 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. В пункті 16 даної постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В силу ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Приписами статті 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст.39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров`я, самоповагу і гідність дитини. Відповідно до положень принципу №6, принципу №7 абз.2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи викладене, суд вважає встановленим, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує харчуванням, медичним доглядом. Суду не надано жодного доказу, який би спростовував заявлені вимоги, а оскільки цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, диспозитивності та рівності сторін, виходячи з інтересів дитини, суд вважає за необхідне позбавити відповідача батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки. Суд зазначає, що відповідно до ч.2,3 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Статтею 182 СК України визначено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, виходячи з обов`язку батьків утримувати дітей, конституційного права особи на прожитковий мінімум, суд вважає, що є підстави для призначення аліментів в заявленому розмірі з дати пред`явлення позову згідно вимог ч.1 ст.191 СК України. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved