Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-05 00:00:00

Короткий зміст позову. Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні. Обгрунтовуючи позовні вимоги посилалася на те, що 20 серпня 1999 року, а саме після розірвання шлюбу із першим чоловіком та до одруження із відповідачем, між [PERSON] , [PERSON] (Продавці) та [PERSON] (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за № 1-4018, відповідно до умов якого [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Стверджує, що 11 лютого 2002 року між нею, [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скутар С.В. і зареєстрований в реєстрі за №338, відповідно до якого [PERSON] ( [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Вказує на те, що відповідач [PERSON] в даній квартирі не зареєстрований, але фактично проживає в ній разом із новою дружиною - [PERSON] , 1966 р.н. Позивачка стверджує, що вона з сином та внучкою зареєстровані в квартирі, однак в ній не проживають, оскільки відповідач створив їм такі умови, що вони не мають можливості користуватися квартирою; окрім того у них неприязні стосунки з відповідачем. Зазначає, що 12 лютого 2024 року вона звернулась на лінію «102» з повідомленням про те, що [PERSON] не пускає її у їхню спільну квартиру. При цьому, коли позивачці вдалося разом з поліцією потрапити у квартиру, вона побачила, що у квартирі проживає дружина відповідача, яка користується речами позивачки. Позивачка стверджує, що через те, що колишній чоловік не пускає її жити у спірній квартирі вона змушена жити у своєї подруги, оскільки іншого житла на праві власності, крім спірної квартири у неї немає. Однак, зазначає, що відповідач натомість має на праві власності інше житло і не одне. Посилається на те, що оскільки це квартира спільного заселення, то частка позивачки чи відповідача не може бути виділена їм в натурі. Вважає, що в даному випадку єдиним можливим і справедливим варіантом вирішення ситуації, що склалася, є припинення права відповідача на частку в спільній сумісній власності на квартиру, так як це не завдасть інтересам відповідача жодної шкоди, оскільки він отримає грошову компенсацію ринкової вартості своєї частки в сумі 559 631,48 грн., окрім того, у відповідача перебувають у власності ще дві інші квартири, а вона, [PERSON] згодна попередньо внести цю суму на депозитний рахунок. На підставі викладеного просить припинити право власності [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; виплатити [PERSON] компенсацію за 1/2 частку квартири [ADDRESS] у розмірі 559 631,48 грн., шляхом перерахування їх із депозиту суду на банківський рахунок відповідача. А також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею витрати по сплаті судового збору. Рух справи та позиція сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30.07.2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10.09.2024 року закрито підготовче провадження по справі. Позивач [PERSON] та в її інтересах адвокат Кирилюк Т.А., у судовому засіданні просили задовольнити позовні вимоги повністю з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] , та в його інтересах адвокат Маковійчук Р.В. у судове засідання не з`явилися, про час і місце судового розгляду повідомлялися належним чином за останнім відомим місцем проживання в порядку, передбаченому положеннями ст.129-131 ЦПК України. У попередніх судових засіданнях відповідач [PERSON] категорично заперечував щодо заявлених позовних вимог. Стверджував, що він жодним чином не перешкоджає [PERSON] у користуванні спільним майном. У відповідності до ст.ст. 174,178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст.ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважає на наступне. Досліджені судом докази та застосовані норми права. Судом належними та допустимими доказами встановлено, що 26 вересня 1992 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції за актовим записом №1584, який було розірвано 30 липня 1996 року за актовим записом №224 (а.с.10,12). [INFO] у вищевказаному шлюбі народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.13). 07 вересня 2001 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб (для позивачки - другий по рахунку шлюб), що був зареєстрований міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького обласного управління юстиції за актовим записом №1085, який було розірвано 12 червня 2018 року за актовим записом №94 (а.с.14-15). 05 вересня 2018 року [PERSON] за актовим записом № 125 Чернівецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » і з того часу у неї прізвище значиться « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені (а.с.16). 20 серпня 1999 року (вже після розірвання шлюбу із першим чоловіком та до одруження із відповідачем) між [PERSON] , [PERSON] (Продавці) та [PERSON] (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за № 1-4018, відповідно до умов якого [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (а.с.17). З технічного паспорту вбачається, що вказана квартира є квартирою спільного заселення і складається з: двох жилих кімнат (28,5 м2 і 21,2 м2), кухні (9,8 м2), вбиральні (0,9 м2), коридору (6,38 м2) загальною прощею 66,78 м2, в тому числі жилою площею 49,70 м2 (а.с.18-20). 11 лютого 2002 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скутар С.В. і зареєстрований в реєстрі за №338, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар 1/2 частину квартири [ADDRESS] (а.с.21). Довідкою Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації №32 від 12 лютого 2024 року підтверджується, що згідно наявних реєстрових книг та архівної справи будинку [ADDRESS] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] згідно договору купівлі продажу квартири та 01 січня 2013 року Чернівецькому КОБТІ припинено доступ до електронного реєстру права власності на нерухоме майно (а.с.22). Відповідно до витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №596133 від 07 лютого 2024 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровано на даний час 5 осіб: з 14 жовтня 1999 року [PERSON] (позивачка); з 19 жовтня 1999 року [PERSON] (син позивачки); з 29 жовтня 2020 року [PERSON] (донька [PERSON] - внучка позивачки); з 19 червня 2019 року [PERSON] та [PERSON] (а.с.23). Відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не зареєстрований, але фактично проживає в ній з дружино [PERSON] , 1966 р.н., що підтверджується актом № 65 від 08 лютого 2024 року, складеним представниками КП «МІСТОСЕРВІС» (а.с.24). 12 лютого 2024 року [PERSON] звернулась на лінію «102» з повідомленням, що за адресою: [ADDRESS] її колишній чоловік [PERSON] зачинив квартиру, у неї немає ключів та доступу до спільної квартири, що вбачається з талона-повідомлення єдиного обліку №4672 (а.с.25). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №366214009 від 16 лютого 2024 року вбачається, що відповідачу [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 11.03.2009 року належить двокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 49,30 кв.м, в тому числі житловою площею 26,10 кв.м, а також на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10.04.1995 року 1/4 частка двокімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 49,10 кв.м, в тому числі житловою площею 27,10 кв.м (а.с.26). Згідно висновку експертного інженерно-технічного дослідження №06-nt-02-24 від 28 лютого 2024 року вбачається, що поділити спірну квартиру в натурі технічно неможливо. Зокрема у даному висновку зазначено, що виділити в натурі 1/2 частини житлової квартири [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] з влаштуванням окремого входу та окремих допоміжних приміщень не можливо. Квартира [ADDRESS] є неподільною в натурі річчю. Ринкова вартість 1/2 ідеальної частини житлової квартири [ADDRESS] у грошовому еквіваленті складає 559 631,48 гривень. (а.с.27-50). З квитанцій №ПН132560С1 від 06.11. 2024р. та № 16 від 06.11. 2024 року вбачається, що позивачем [PERSON] , було внесено на депозитний рахунок суду ТУ ДСА У Чернівецькій області компенсацію за 1/2 (одну другу) частку квартири [ADDRESS] , у розмірі 559 631,5 грн. (а.с.95-96). У судовому засіданні під присягою був допитаний свідок [PERSON] , яка надала наступні покази. Пояснила, що в лютому 2024 року позивачка [PERSON] приїхала в Чернівці та наразі проживає у неї. Стверджувала, що [PERSON] постійно перешкоджає [PERSON] в доступі до спірної квартири. При цьому зазначила, що умови придатні до життя там відсутні, оскільки вона була присутня там на момент проведення експертизи; сумісно проживання в тій квартирі неможливе. Зазначила, що у її присутності конфліктних ситуацій не було, однак їй відомо, що позивачка не має доступу до квартири близько з 2021 року. При цьому, вказала на те, що така ситуація була і раніше, оскільки до 2021 року певний час позивачка також залишалася в проживати в неї. Окрім цього, у судовому засідання під присягою також були надані покази свідком [PERSON] . Вказав, що він є сином позивачки, у спірній квартирі (за місцем його реєстрації) як і позивачка не проживає, у зв`язку із постійним тиском відповідача. Зазначив, що за даною адресою також зареєстрована його донька. Пояснив, що коли мати ( [PERSON] ) їхала за кордон вона повідомила йому, що квартира належить їй тільки на половину (1/2). При цьому, [PERSON] перешкоджає в користуванні квартири [PERSON] , він не пускає її до квартири, та виставив її речі за двері. Вказав на те, що коли в нього були проблеми з орендою квартири, то вони звернулися до [PERSON] , щоб проживати в квартирі, однай він сказав, що на спільне проживання недостатньо місця. [PERSON] зазначив, що йому відомо про те, що мати розмовляла з [PERSON] про продаж квартири на що він погодився, але пізніше передумав. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами 1-3 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Тобто, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Згідно ч.ч.1-3 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] з 11 лютого 2002 року до даного часу належить позивачці [PERSON] і відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних частках по 1/2. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно частин 1 і 2 статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] , будучи співвласником квартири нарівні із відповідачем [PERSON] не допускається ним до проживання у своїй квартирі, що за адресою: [ADDRESS] . Було встановлено та підтверджено свідками, що колишній чоловік позивачки - [PERSON] зачиняв квартиру, перешкоджаючи у доступі до спільної квартири. Позивачка через те, що колишній чоловік не пускає її жити у спірній квартирі (та і не може там проживати разом із колишнім чоловіком та його дружиною через постійні скандали), змушена жити у своєї подруги. Окрім цього, судом встановлено, що позивач [PERSON] іншого житла на праві власності, крім спірної квартири, немає. При цьому, як вбачається матеріалів справи, відповідач [PERSON] має на праві власності інше житло. Позивачка у судовому засіданні пояснила, що пропонувала відповідачу добровільно вирішити питання щодо припинення його права на частку в спільній сумісній власності на квартиру, виплатити йому грошову компенсацію вартості частки в сумі 559 631,48 грн. з переведенням на неї права власності на цю частку, однак відповідач відмовився від цієї пропозиції. Як встановлено у судовому засіданні, та не заперечувалося відповідачем [PERSON] , він проживає саме у квартирі за адресою [ADDRESS] , яка на лежить йому з позивачкою на праві спільної часткової власності, разом із дружиною [PERSON] . При цьому, дві інші квартири позивач здає в оренду та отримує від цього дохід, знаючи, що у позивачки окрім спірної квартири більше немає у власності іншого нерухомого майна. Статтею 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном встановлено, що ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.ч. 4-5 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Так, спільна квартира є неподільною на дві окремі, оскільки вона є квартирою спільного заселення і частка позивачки чи відповідача не може бути виділена їм в натурі, так як згідно висновку експертного інженерно-технічного дослідження №06-nt-02-24 від 28 лютого 2024 року це зробити технічно неможливо. Відтак, беручи до уваги дослідженні у судовому засіданні докази, зважаючи на пояснення сторін та покази свідків, встановивши фактичні обставини, суд вважає, що в даному випадку припинення права власності відповідач [PERSON] на 1/2 частку в спільному майні, а саме: в квартирі [ADDRESS] із виплатою йому [PERSON] грошової компенсації за таку частку в розмірі 559 631,48 грн., буде відповідати вимогам законності та справедливості. При цьому, суд також звертає увагу на те, що припинення права власності на цю частку (1/2) квартири не завдасть істотної шкоди інтересам [PERSON] , оскільки є всі умови, передбачені ч.1 ст.365 ЦК України, які дають підстави для припинення права власності [PERSON] на 1/2 частку в спільному майні, а саме: в квартирі [ADDRESS] із виплатою йому [PERSON] грошової компенсації за таку частку в розмірі 559 631,48 грн. та визнання за нею права власності на цю частку квартири. Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 від 15 травня 2013 року висловив правову позицію, згідно з якою прийшов до висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Окрім цього, під час розгляду справи №6-68цс14 Верховний Суд України висловив позицію від 02 липня 2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Отже, з аналізу постанов Верховного Суду України вбачається, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п.4 ч.1 цієї статті. Таким чином, припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливе за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналогічна правова позиція викладена постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-81 цс 11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68 цс 14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943 цс 16, від 21 лютого 2024 року по справі № 754/14960/20; постанова від 31 січня 2024 року по справі №489/1754/19. У постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі № 219/1551/17, від 27 квітня 2021 року в справі № 524/2579/18, від 29 січня 2021 року в справі № 629/511/17, від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21); у постанові у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19) міститься таке ж тлумачення щодо застосування положень статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні. Велика Палата Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180 гс 18) зробила висновок про те, що відсутність конструкції (за наявності одночасно) у статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3). Суд звертає увагу на те, що згідно з ч. 1 ст. 2 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. У відповідності до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на дотриманні норм процесуального права. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи неприязні стосунки між сторонами і відсутність сімейних зв`язків, що встановлено у судовому засіданні, а також те, що квартира є двокімнатною з суміжними кімнатами, кімнати не є ізольованими, тому виділити відповідачу окрему кімнату неможливо, при цьому, допоміжні приміщення (кухня, вбиральня) не можуть бути розділені на окремі, а коридор знаходиться в загальному користуванні з сусідньою квартирою, суд приходить до висновку, що спільне володіння і користування цією квартирою є неможливим, відтак позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. При цьому, у відповідності до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в рахунок погашення сплаченого позивачем судового збору в розмірі 5596,31 грн., документально підтвердженого квитанцією №7701-3976-5164-6971 від 13.08.2024 року (а.с.65). На підставі та

Outcome: approved