Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-26 00:00:00

У лютому 2024 року позивач звернувся з позовом до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до АТ «Укрзалізниця» про стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення.\~Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював у відокремленому підрозділі Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» з 10.03.2009 р. та звільнився 05.12.2023р. Між адміністрацією Київської дирекції залізничних перевезень та Київським територіальним комітетом профспілки залізничників і транспортних будівельників України укладено Колективний договір на 2001-2005 роки, пролонгований на 2006-2023 роки. Норми, умови, гарантії та пільги, що встановлені Колективним договором у відповідності до\~статті 18 КЗпПУ\~розповсюджуються на всіх працівників Київської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». За умовами укладеного між адміністрацією Київської дирекції залізничних перевезень та Київським територіальним комітетом профспілки залізничників і транспортних будівельників України колективного договору, адміністрація взяла на себе зобов`язання з оплати праці (Розділ 3 колективного договору). Пунктом 3.10 колективного договору установлено , що працівникам дирекції, які безперервно пропрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надавати один раз у календарному році матеріальну допомогу на оздоровлення. Як правило, разом із наданням щорічної відпустки, у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року. Маючи достатній стаж роботи на залізничному транспорті для отримання матеріальної допомоги, 30.06.2023, позивач подавав заяву про виплату йому матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб у відповідності до пункту 3.10 колективного договору. Сума матеріальної допомоги на оздоровлення, яку роботодавець мав виплатити, на думку позивача, становить 16140 (шістнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок. Однак, роботодавець в особі ВП Київської дирекції залізничних перевезень філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» так і не виплатив по день звернення позивача з позовом до суду належну йому матеріальну допомогу на оздоровлення 16140,00 грн. Позивач вважає, що АТ «Укрзалізниця» незаконно відмовила йому у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення, виплата якої передбачена Колективним договором), посилаючись на рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 № Ц-54/31, чим порушила його права, гарантовані п. 3.10 Колективного договору. Як наслідок посилання роботодавця на рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 № Ц-54/31 як на підставу «законності» невиплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік є безпідставним та не може слугувати аргументом відмови у виплаті коштів працівникові, що суперечить положенням статті\~58\~та ст.\~24,\~28 Конституції України. Матеріальна допомога на оздоровлення, виплата якої передбачена пунктом 3.10 Колективного договору Київської дирекції залізничних перевезень входить до структури оплати праці (заробітної плати) згідно із законодавством України, а роботодавець, на переконання позивача, не виплативши йому матеріальну допомогу, порушив положення ч. 1\~ст. 526 ЦК України. Також позивач наголошує на тому, що відповідно до\~ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди»\~зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. З профспілками, представниками трудового колективу рішення по невиплатах матеріальної допомоги не погоджувалось. Про прийняте рішення по невиплаті матеріальної допомоги роботодавець [PERSON] не ознайомив. Просить суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на свою користь невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік в сумі 16 140,00 грн (без врахування всіх необхідних податків і зборів). Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2024 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік передано за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 березня 2024 року прийнято вказану вище позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач скористався своїм правом, наданим\~ст. 178 ЦПК України, та подав відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з доводами позову вказав, що\~позивач і досі працює в регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». З 10.03.2009 р. працював у Київській дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця; з 05.12.2023 року був переведений до апарату управління Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Зазначив, \~що АТ «Укрзалізниця» є підприємством, що має стратегічне значення для економіки та безпеки держави у відповідності до\~Постанови Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави». Розпорядженням КМУ від 24 лютого 2022 року № 188-р затверджено план запровадження і забезпечення здійснення заходів правового режиму воєнного стану в Україні. Пунктом 24 зазначеного плану на період воєнного стану визначено такий захід, як забезпечення живучості АТ «Укрзалізниця», як головного об`єкта національної економіки у сфері залізничної логістики для безперебійного функціонування в умовах воєнного стану та виконання завдань і замовлень органів державної влади та органів військового управління. Верховна Рада України прийняла Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2023 року № 2136-ІХ, відповідно до ч. 2 ст. 1 якого, на період дії військового часу вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених\~ст. 43 Конституції України. Згідно з вимогами вказаного Закону на час військового стану дія окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця може бути зупинена. Вважав, що зазначений Закон встановлює право роботодавця під час режиму військового стану приймати рішення про призупинення дії окремих положень колективного договору. З початку військової агресії з боку РФ фінансово-економічне становище АТ «Укрзалізниця» значно погіршилося, внаслідок руйнування багатьох об`єктів дорожньої інфраструктури, суттєвим зниженням комерційних перевезень, виконанням безоплатних державних замовлень по евакуації населення, перевезення вантажів гуманітарної допомоги. Правлінням АТ «Укрзалізниця» було прийнято рішення від 14 березня 2022 року, згідно п. 1.1.4 якого, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного\~Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, призупинені додаткові виплати, що передбачені колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління (за виключенням матеріальної допомоги на лікування і поховання). Правління АТ «Укрзалізниця» у рамках компетенції, наданої йому статутом АТ «Укрзалізниця» та у відповідності зі\~ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», прийняло законне та правомочне рішення щодо зупинення положень колективного договору, що передбачають виплату працівникам АТ «Укрзалізниця» додаткових видів матеріальної допомоги, що не передбачені трудовим законодавством України. Представник звернув увагу на тимчасовість зупинення нарахування і виплати окремих видів матеріальної допомоги, передбачених колективним договором, яка полягає в тому, що у працівників АТ «Укрзалізниця» зберігається право на отримання відповідних виплат, а його реалізація відкладається до закінчення дії правового режиму військового стану або до прийняття додаткових рішень правління АТ «Укрзалізниця». Станом на день звернення позивача із заявою про надання матеріальної допомоги на оздоровлення, а саме 30 червня року, ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»\~та рішення Правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року вже набули чинності, а тому застосування зворотної дії норм Закону до спірних правовідносин у даному випадку відсутнє. Враховуючи наведені обставини, просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. У відповідності до ч. 5 ст.\~268\~ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Судом встановлено, що позивач\~ [PERSON] з 10.03.2009р. працював на посаді контролера перонного працював у Київській дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця; з 05.12.2023 року був переведений до апарату управління Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Між адміністрацією Київської дирекції залізничних перевезень та Київським територіальним комітетом профспілки залізничників і транспортних будівельників України укладено Колективний договір на 2001- 2005 роки, пролонгований на 2006-2023 роки. Норми, умови, гарантії та пільги, що встановлені Колективним договором у відповідності до\~статті 18КЗпП України\~розповсюджуються на всіх працівників Київської дирекції залізничних перевезень «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». Пунктом 3.10. Колективного договору установлено обов`язок роботодавця надавати працівникам, які безпосередньо пропрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надавати один раз на рік у календарному році матеріальну допомогу на оздоровлення, як правило, разом із настанням щорічної відпустки, у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року. 30.06.2023 року позивач подав заяву про виплату йому матеріальної допомоги на оздоровлення. Така допомога йому не виплачувалась. Ці обставини не оспорювались сторонами при розгляді справи. Так, приписами\~статті 43Конституції України\~передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Оскільки допомога не була виплачена, позивач вважав, що роботодавець в особі Акціонерного товариства «Українська залізниця» відмовив йому у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік в сумі 14886 грн. виплата якої передбачена Колективним договором. Посилався на рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року про призупинення виплати за колективними договорами та на\~ статтю 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»\~(№2136-IX від 15.03.2022). З такими доводами позивача суд не погоджується, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2\~ст. 97 КЗпП України\~форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Згідно з ч. 1\~ст. 10 КЗпП України\~колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Відповідно до ч. 2\~ст. 13 КЗпП України\~у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг. Згідно з ч. 1\~ст. 14 Закону України «Про колективні договори»\~зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Суд звертає увагу на те, що спірні правовідносин стосуються можливості отримання позивачем матеріальної допомоги на оздоровлення під час введення в Україні воєнного стану. Відповідно до\~ст. 64 Конституції України\~конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених\~Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст.ст.\~24,\~25,\~27,\~28,\~29,\~40,\~47,\~51,\~52,\~55,\~56,\~57,\~58,\~59,\~60,\~61,\~62,\~63\~цієї\~Конституції. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого\~Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час. Згідно з п. 3 цього\~Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями\~30-34,\~38,\~39,\~41-44,\~53 Конституції України. Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~встановлено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. 15 березня 2022 року прийнято\~Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до\~Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Частинами 2, 3ст. 1\~Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»\~встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей\~43,\~44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Відповідно до п. 2\~Прикінцевих положень КЗпП України\~під час дії воєнного стану, введеного відповідно до\~Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені\~Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Згідно з ч. 1\~ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»\~на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону\~України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», визначено, що цей Закон діє у період дії\~\~воєнного стану, введеного відповідно до\~Закону України «Про правовий режим воєнного стану», та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану. Системний аналіз вказаних норми закону дає підстави зробити висновок, що зупинення дії - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника тими чи іншими перевагами, які передбачені умовами колективного договору у зв`язку із збройною агресією проти України. Зупинення дії окремих положень колективного договору може здійснюватися за ініціативи роботодавця на строк не більше ніж період дії воєнного стану. Зупинення дії окремих положень колективного договору не тягне за собою їх припинення. Відмовляючи позивачці у виплаті матеріальної допомоги за 2023 роки відповідач послався на рішення правління АТ «Укрзалізниця», оформлене протоколом засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31, згідно з яким на період дії правового режиму воєнного стану в Україні було зупинено здійснення додаткових виплат, передбачених галузевою угодою та колективними договорами, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення. Винятком було визначено лише виплату матеріальної допомоги на лікування та поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління. Суд не погоджується з доводами позивача, що оскільки\~Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», на який посилається відповідач як на підставу для відмови у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності лише 24 березня 2022 року, що свідчить про передчасність прийняття рішення АТ «Укрзалізниця» про призупинення виплат, передбачених колективними договорами до набрання чинності\~Закону № 2136-IX, та як наслідок посилання роботодавця на\~статтю 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»\~як на підставу «законності» не виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік. Разом з тим, аналіз наведеного вище законодавства свідчить про те, що дія ч. 1\~ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якою роботодавцю надається право в односторонньому порядку зупиняти окремі положення колективного договору, поширюється на правовідносини, що виникли з 24 лютого 2022 року. Матеріали справи не містять доказів оспорення рішення правління АТ «Укрзалізниця» у судовому порядку. Як вбачається з матеріалів справи, по суті АТ «Українська залізниця» не відмовляло [PERSON] у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік. Таку виплату на підставі положень\~Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»\~у зв`язку з введенням воєнного стану на підставі\~Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~було призупинено. У відзиві АТ «Українська залізниця» зазначало, що повторний розгляд питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення буде можливий після скасування або закінчення воєнного стану в Україні. З урахуванням обмежень, установлених рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з АТ «Українська залізниця» на її користь невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 роки у сумі 16104 грн. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed