Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

До Суворовського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , з позовною заявою до [PERSON] , в якій просила визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] . Позов мотивований тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2016 року, визнано за [PERSON] та [PERSON] , в рівних частках, по 1/2 частині за кожним, право власності на квартиру [ADDRESS] . Посилаючись на те, що на даний час сторони не можуть дійти згоди щодо порядку користування вказаною квартирою, позивач звернулася до суду з вказаним позовом. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення. В судове засідання відповідач не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~\~Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02.12.2016 року задоволено частково позовні вимоги \~ [PERSON] , а саме: -Встанолено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як чоловіка та жінки, які не перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі, [PERSON] та [PERSON] з вересня 2008 року по 01 квітня 2014 року. -Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., 27 грудня 2013р., реєстровий номер 4455, укладений між [PERSON] та [PERSON] . -Визнано, що квартира [ADDRESS] , квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . -поділено спільне сумісне майно, визнавши за [PERSON] та [PERSON] , в рівних частках, по1/2 частині за кожним, право власності на квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] . -припинено право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] . В решті заявлених позовних вимог відмовлено в повному обсязі. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06.12.2017 року, відхилено апеляційну скаргу [PERSON] та відхилено апеляційну скаргу [PERSON] . Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2016 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 23 січня 2024 року \~\~рішення\~Суворовського районного суду м. Одеси від 2 грудня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 6 грудня 2017 року (провадження № 22-ц/785/1144/17), додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 6 грудня 2017 року (провадження № 22-ц/785/2208/17) скасовано в частині задоволення вимог про\~встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з вересня 2008 року до 1 квітня 2014 року включно та ведення за цей час спільного господарства;\~визнання квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , проведену за номером 4101575 від 27 грудня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г. В.; припинення права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] ; ухвалено нове рішення в частині вказаних вимог про відмову в задоволенні позову. Змінено в частині мотивів відмови в задоволенні вимог про\~визнання спільним сумісним майном доходу в сумі 600 000,00 грн., отриманого [PERSON] від зайняття підприємницькою діяльністю за період із червня 2014 року до вересня 2015 року включно, та стягнення з [PERSON] 300 000,00 грн. на користь [PERSON] . Викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Скасовано в частині вирішення питання про розподіл судових витрат та здійснено новий розподіл судових витрат. В іншій частині судові рішення залишено без змін. Обґрунтовуючи позовні вимоги сторона позивача посилається на відсутність між сторонами згоди щодо порядку користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як визначено ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317, ст.319, ст.321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування або розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховному суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 роз`яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Судовим розглядом не встановлено, що станом на момент звернення до суду між позивачем та відповідачем відсутня згода щодо порядку користування спірною квартирою. Жодних належних та допустимих доказів, того, що позивачу, як співвласнику квартири,\~чиняться перешкоди\~у володінні\~та користуванні\~своєю власністю,\~а саме\~квартирою [ADDRESS] , суду не надано. Крім того, стороною позивача не запропонований варіант користування спірною квартирою, не надано технічний паспорт на квартиру , не надано висновку експерта щодо можливості визначення порядку користування спірною квартирою з технічної точки зору та з урахуванням частки кожного із співвласників у спірній квартирі, оскільки вирішення цього питання потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право. Клопотань про призначення експертизи до суду не надходило. Частиною 1\~статті 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст.\~12, ч. 1,\~5\~ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, Верховним Судом у постанові від 28.01.2021 у справі № 910/17743/18. Згідно ч. 1\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Таким чином, беручи до уваги принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, враховуючи, що позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження позовних вимог та порушення відповідачем прав позивача, суд вважає позовні вимоги є не обґрунтованими та не доведеними належними, достатніми та допустимими доказами, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до положень\~ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed