Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-22 00:00:00

Представник позивача Коваленко С.О. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення інфляційних втрат, 3% річних за користування коштами, посилаючись на такі обставини. 11 червня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальносте «Фінростбанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 1/00408. 11 червня 2008 року між Банком та [PERSON] було укладено Договір поруки № 1/00408, за змістом якого [PERSON] зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання [PERSON] умов Кредитного договору № 1/00408 від 11.06.2008 року. Умови кредитного договору та договору поруки відповідачами не виконувались, 01 квітня 2009 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 2-665/09 вирішено стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінростбанк» заборгованість за кредитним договором № 1/00408 від 11.06.2008 року у розмірі 19 489 (дев`ятнадцять тисяч чотириста вісімдесят дев`ять) гривень 64 копійки. 26 березня 2019 року між публічним акціонерним товариством «Фінростбанк» та [PERSON] укладено договір № 64 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги За змістом пункту 286 Додатку № 1 до Договору № 64 про відступлення (купівлі- продажу) прав вимоги від 26.03.2019 року (Копія -Додаток№8) до [PERSON] перейшло право вимоги, серед іншого, за Кредитним договором № 1/00408 від 11.06.2008 року з усіма додатковими та забезпечувальними договорами до нього. Станом на сьогодні, боржники ухиляються від виконання умов кредитного договору на повернення встановленої рішенням суду суми заборгованості, чим спричиняють кредитору фінансову шкоду, у зв`язку з чим останній вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за користування грошовими коштами. В силу наведеного, у [PERSON] , як у правонаступника ПАТ «Фінростбанк», виникло право вимагати від відповідачів сплати інфляційних втрат та 3 % річних за користування грошовими коштами у розмірі, наведеному у Розрахунку заборгованості. Сторона позивача здійснює розрахунок заборгованості на суму у розмірі 19 489,64 грн. за період з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року. У справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача клопотав про слухання справи у його відсутність, наполягав на позовних вимогах, у разі можливості не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у встановлений судом строк відзив на позов не подавав, клопотань не заявляв, у судові засідання не з`являється, про причини неявки не повідомляє. На адресу відповідача по справі направлялась ухвала про відкриття провадження та судовий виклик (повістка) до суду, яку він отримав, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідач у судове засідання будучи належним чином повідомленим не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяв клопотань не надавав. Судове засідання відкладено. Повторно відповідачу судове поштове відправлення направлено на адресу зареєстрованого місця проживання. Відповідач судове поштові відправлення отримав. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що судове поштове відправлення (копія позову з додатками, ухвала про відкриття спрощеного провадження) направлялося за адресою за місцем реєстрації відповідача (згідно адресної довідки), та згідно позначки працівника вручено, тому у суду є підстави розцінювати, що відповідач отримав ухвалу про відкриття спрощеного провадження, судові виклики та повідомлений про порядок розгляду справи. Таким чином, судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів. Відповідачка [PERSON] у встановлений судом строк відзив на позов не подавала, клопотань не заявляла, у судові засідання не з`являється, про причини неявки не повідомляє. На адресу відповідачки по справі направлялась ухвала про відкриття провадження та судовий виклик (повістка) до суду, яку він отримав, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідачка у судове засідання будучи належним чином повідомленою не з`являється, про причини неявки не повідомляє, заяв клопотань не надає. Судові засідання відкладались. Повторно відповідачці судове поштове відправлення направлено на адресу зареєстрованого місця проживання. Відповідачка судові поштові відправлення отримувала. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що судове поштове відправлення (копія позову з додатками, ухвала про відкриття спрощеного провадження) направлялося за адресою за місцем реєстрації відповідача (згідно адресної довідки), та згідно позначки працівника вручено, тому у суду є підстави розцінювати, що відповідачка отримала ухвалу про відкриття спрощеного провадження, судові виклики та повідомлена про порядок розгляду справи. Таким чином, судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідачки про розгляд справи та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, та належним чином повідомлена по час і місце розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Пономарьов проти України»). Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Статтею 174 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У порядку ст. 178 ЦПК України відповідачі не скористалися своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву та/або заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Враховуючи вищенаведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачами відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 11 червня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальносте «Фінростбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1/00408, за змістом пункту 1.1. якого Банк надає Позичальнику короткостроковий кредит у сумі 5 000,00 доларів США (п`ять тисяч доларів нуль центів) на поточні потреби терміном з 11.06.2008 року до 11.06.2009 року зі сплатою 17,00 (сімнадцять цілих 00 сотих) відсотків річних, що підтверджується копією договору. 11 червня 2008 року між банком та [PERSON] було укладено Договір поруки № 1/00408, за змістом якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання [PERSON] умов Кредитного договору № 1/00408 від 11.06.2008 року, що підтверджується копією договору. Умови кредитного договору та договору поруки відповідачами не виконувались, внаслідок чого кредитор був вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. 01 квітня 2009 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 2-665/09 позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінростбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено та вирішено стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінростбанк» заборгованість за кредитним договором № 1/00408 від 11.06.2008 року у розмірі 19 489 (дев`ятнадцять тисяч чотириста вісімдесят дев`ять) гривень 64 копійки. Вирішено стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінростбанк» судові витрати: судовий збір у розмірі 194,90 грн. та витрати на інформаційно- технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30,00 грн. Дане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Крім того, зазначеним рішенням суду було підтверджено факт наявної заборгованості [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором № 1/00408 від 11.06.2008 року в розмірі 19 489 грн. 64 коп. 26 березня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Фінростбанк» та [PERSON] укладено договір № 64 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за змістом пункту 2.1. якого Банк відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором, права вимоги Банку до Позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, в тому числі до осіб, визначених у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників або які зобов`язані виконати обов`язки Боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)), договорами поруки, договорами іпотеки (іпотечними договорами) та договорами застави з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначеному Договором, що підтверджується копією. За змістом пункту 2.2. Договору, за цим Договором Новий кредитор в день укладення цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4.1. цього Договору, набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи, проте не обмежуючись: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах, вказаних у Додатку №1 до цього Договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань у випадках та на умовах, встановлених Основними договорами, тощо. Розмір прав вимоги, які переходять до Нового кредитора, вказаний у Додатку №1 до цього Договору. Права кредитора за Основними договорами переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги. До Нового кредитора не переходять права на нарахування процентів за користування Боржниками кредитними коштами та права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/ рахунків Боржників, що надані Банку відповідно до умов Основних договорів. За змістом пункту 286 Додатку № 1 до Договору № 64 про відступлення (купівлі- продажу) прав вимоги від 26.03.2019 року до [PERSON] перейшло право вимоги, серед іншого, за Кредитним договором № 1/00408 від 11.06.2008 року з усіма додатковими та забезпечувальними договорами до нього. [PERSON] сплатив ПАТ «Фінростбанк» кошти в порядку пункту 4.1. Договору до моменту набуття чинності Договором у розмірі 152 265,58 гривень, що підтверджується квитанцією про оплату № 27021695 від 12.03.2019 року. [PERSON] є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Фінростбанк» у правовідносинах, що виникли з кредитного договору №1/00408 від 11.06.2008 року та були підтверджені рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2009 року у справі № 2-665/09. Станом на сьогодні, боржники ухиляються від виконання умов кредитного договору на повернення встановленої рішенням суду суми заборгованості, чим спричиняють кредитору фінансову шкоду, у зв`язку з чим останній вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за користування грошовими коштами. Заборгованість відповідачів перед позивачем, що була встановлена кредитним договором № 1/00408 від 11.06.2008 року та підтверджена рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2009 року у справі № 2-665/09 є зобов`язанням відповідно до норм цивільного права. Вказане вбачається також і з відповіді Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області ПМУ МЮ (м. Одеса) за вих.№36891/03.2-07 від 11.09.2023 року. З вказаної відповіді вбачається, що на виконанні у Другому Малиновському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі ПМУ МЮ перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-665/09, виданого 19.06.2009 року Малиновським районним судом міста Одеси щодо [PERSON] , яке завершено 21.06.2016 року, та виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-665/09, виданого 19.06.2009 року Малиновським районним судом міста Одеси щодо [PERSON] , яке завершено 23.06.2015 року. Вищезазначені виконавчі провадження були завершені на підставі п. 2 ст. 47 Закону України \~ \~ \~ \~«Про \~ \~ \~ \~виконавче \~ \~ \~ \~провадження» \~ \~ \~ \~(у \~ \~ \~ \~боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем \~ \~ \~ \~відповідно \~ \~ \~ \~до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними). Крім того, з інформації, наданої державною виконавчою службою не вбачається будь- яких стягнень за вказаними виконавчими документами у примусовому порядку. Відтак, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2009 року у справі № 2-665/09 не виконано, а боржники ухиляються від виконання свого грошового зобов`язання. З моменту набрання рішенням суду законної сили по цей час відповідачі безпідставно користуються коштами, що належали до сплати ПАТ «Фінростбанк», а після укладення договору про відступлення права вимоги - Позивачу. В силу наведеного, у [PERSON] , як у правонаступника ПАТ «Фінростбанк», виникло право вимагати від відповідачів сплати інфляційних втрат та 3 % річних за користування грошовими коштами у розмірі, наведеному у Розрахунку заборгованості та становить 6 017,36 грн., яка складається з: - \~ \~ \~ \~4 261,69 грн. - інфляційне збільшення;- \~ \~ \~ \~1 755,67 грн. - 3% річних за користування грошовими коштами. Суд застосовуючи норми матеріального права виходить з такого. Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) \~ \~ \~ \~передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) \~ \~ \~ \~правонаступництва; 3) \~ \~ \~ \~виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) \~ \~ \~ \~виконання обов`язку боржника третьою особою. За змістом частини першої статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 кодексу. Так, відповідно до частини п`ятої статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов`язанням. За змістом частини першої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, а право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Відповідно до пункту 18 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Разом з тим пунктом 19 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК, продовжуються на строк його дії. Таким чином строк загальної позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України було продовжено на строк дії воєнного стану. Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Цей правовий режим зберігається і до дня подачі цього позову. Враховуючи зазначене, суд вважає правомірним, що сторона позивача здійснює розрахунок заборгованості на суму у розмірі 19 489,64 грн. за період з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року. Стаття 625 ЦК України у конструкції Цивільного кодексу України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) (режим доступу: https://reyestr.court.gov.ua/Review/74838873), а також у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 761/4878/16-ц (провадження № 61-1625св18) За змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), в постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц, а відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Також суд бере до уваги правову позицію, наведену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12- 142гс19) з якої вбачається, що у «межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 дійшла висновків про те, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів». Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказала, що «чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу». Враховуючи все викладене вище, обставини у вигляді невиконання відповідачами свого грошового зобов`язання, яке виникло на підставі кредитного договору та було підтверджене рішенням суду, суд вважає , що позивач має законне право на застосування наслідків порушення відповідачами грошового зобов`язання відповідно до статті 625 ЦК України. На підставі поданих стороною позивача доказів, встановлені всі обставини на які посилається позивач. Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилався позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами. Відповідачем, всупереч ст. 81 ЦПК України, не надано доказів щодо добровільного погашення кредитної заборгованості, або будь які докази на спростування обставин які зазначає позивач в обґрунтування своїх позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до матеріалів справи позивачем при подачі позову сплачено судовий збір за розгляд справи у розмірі 986,40 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією, доданою до матеріалів справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати: судовий збір в розмірі 968,40 грн. понесені позивачем при звернені до суду з даним позовом, що підтверджується платіжною інструкцією. Стосовно витрат на правову допомогу, суд вважає, що вони розподілу не підлягають між сторонами з тих підстав, що позивачем не надано доказів підтвердження що сторона позивача їх понесла та відповідно не підтверджено їх розмір.

Outcome: approved