Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-08 00:00:00

21.11.2023 [PERSON] через свого представника адвоката Мірошниченко А.М. звернувся з позовною заявою до суду через систему електронний суд в обґрунтування якої заначив, що між ним та відповідачкою 04.04.2009 зареєстровано шлюб, в якому [INFO] народилась донька [PERSON] . Протягом сімейного життя в сім`ї були гармонійні відносини, але виникали і суперечки. Після чергової суперечки у 2017 році відповідачка подала до суду заяву про стягнення аліментів з позивача на її користь на утримання доньки. У зв`язку з тим, що всі розбіжності між подружжям були подолані та подовжене сімейне сумісне життя, спільне ведення господарства та ведення спільного сімейного бюджету, відповідачка не пред`являла до виконання виконавчий лист про стягнення з позивача аліментів на утримання дитини. Сторони вели спільне господарство, разом виховували дитину, разом спільно відпочивали, позивач утримував дитину. Подружжя з дитиною мешкали в квартирі, яка належала батькам відповідачки за адресою: [ADDRESS] , а в травні червні 2018 року переїхали до квартири за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира придбана батьками відповідачки, але ремонт зроблено у тому числі зусиллями позивача. Сторонами як подружжям куплені необхідні меблі та побутова техніка, що свідчить про факт спільного проживання та ведення спільного господарства після січня 2017 року. Після початку повномасштабного вторгнення у лютому 2022 року сторони разом з дитиною переховувались в підвалі сусіднього будинку, згодом переїхали в приміщення ЖЕКу № 35, розташованому на першому поверсі будинку [ADDRESS] . 06.03.2022 відповідачка разом з донькою та батьками виїхали у приватний будинок брата у м. Вовчанськ. Це рішення, як виявилось, було невдалим, так як сталась окупація Вовчанська, проте за допомогою спільних зусиль позивача та брата відповідачки у травні 2022 року остання з дитиною повернулася до м. Харкова, де деякий час сім`я мешкала разом в квартирі [ADDRESS] , яка належить брату позивача. У травні 2022 року позивачу за місцем роботи в АТ «ОТП БАНК» (далі Банк) запропоновано відправити членів його родини до столиці Угорщини Будапешту за рахунок Банку, який проводив оплату не лише транспортних витрат, а й перебування членів сім`ї працівників Банку в Угорщині. Відповідачка разом з донькою виїхали до Будапешту, а потім, через закінченням фінансування проживання Банком, сторонами прийнято спільне рішення про переїзд останньої з донькою до Німеччини у місто, де вже перебували на той час брат позивача з родиною. Останній зустрів відповідачку з донькою, допомагав з оформленням документів, пошуком житла тощо. Під час виїзду відповідачки за кордон з донькою позивач передав останній свою банківську картку, яка використовувалась донькою в Німеччині, грошові кошти на дану картку перераховувалися позивачем. Відносини між сторонами протягом воєнного періоду були добрі: вони підтримували постійний зв`язок, ділилися всією інформацією, у квітні-травні 2023 року позивач зміг з`їздити в гості до доньки та дружини в Німеччину та провів з ними чудово час, але в жовтні 2023 року позивач через додаток «Дія» отримав інформацію про відкриття виконавчого провадження відносно нього за виконавчим листом про стягнення аліментів та заборгованості з 2017 року, а також інформацію про те, що відповідачка в травні 2023 року звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Згідно з розрахунком заборгованості по аліментам станом на 30.11.2023 остання склала 588370,00 грн. В позовній заяві про розірвання шлюбу відповідачка зазначила, що вони проживають окремо, шлюб носить формальний характер, а подружні відносини між позивачем та відповідачем припинились більш ніж за півтора року до дня подання позову. Саме з того часу сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Тобто, відповідачка в своєму позові про розірвання шлюбу зазначає, що спільне життя з позивачем фактично припинилося з моменту початку повномасштабного вторгнення рф. Позивач не заперечує, що після початку воєнних дій на території України він з відповідачкою вимушений жити окремо: він в Україні, а вона за кордоном, але те, що він продовжує утримувати дитину можуть свідчити викладені вище факти та додані докази. Увесь час спільного проживання сторін позивач приймав участь у вихованні та утриманні дитини. Донька неодноразово виїжджала на відпочинок з його батьками, він з дружиною та донькою їздили на спільний відпочинок за кордон у 2021. Відповідачка станом на лютий 2022 року не працювала і знаходилась на утриманні позивача не менше року. Позивач не лише забезпечував сім`ю необхідним для проживання, а також, як люблячий чоловік, робив дорогі подарунки і відповідачці, і доньці. Крім того, позивач зазначає, що є інвалідом другої групи відповідно до довідки МСЕК № 686653 від 01.02.2023, має ряд захворювань, у тому числі: гепатит С, панкреатит ЖКХ, бронхіальна астма та ін. Стан його здоров`я потребує постійного медичного нагляду та консультацій, прийому різних медикаментів. Позивач просить позов задовольнити та звільнити його від сплати заборгованості за аліментами на утримання доньки [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] з 12.01.2017 до 30.11.2023 у розмірі 588370,00 грн у зв`язку з існуючими істотними умовами, а саме фактом утримання дитини позивачем. Ухвалою судді від 23.11.2023 позовну заяву залишено без руху через недотримання позивачем вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23.11.2023 заяву [PERSON] про забезпечення позову залишено без задоволення. Ухвалою судді від 04.12.2023 позивачу продовжено процесуальний строк на усунення недоліків позовної заяви. 13.12.2023 до суду надійшла позовна заява в новій редакції, якою недоліки, вказані в ухвалі судді про залишення позову без руху, усунуті. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14.12.2023 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.12.2023 заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено, проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 72694003 від 13.09.2023, відкритому на підставі виконавчого листа 643/205/17 від 27.07.2023 зупинене в частині стягнення з [PERSON] заборгованості з аліментів на користь [PERSON] у розмірі 567638,11 грн. Постановою Харківського апеляційного суду від 23.05.2024 ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 15.12.2023 скасовано, заяву [PERSON] про забезпечення позову залишено без задоволення. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06.02.2024 заяву представника позивача про виклик свідків задоволено, клопотання представника відповідача про витребування доказів задоволено частково, витребувано з Комунального закладу охорони здоров`я «Обласний центр медико-соціальної експертизи» інформацію про підтвердження 2 групи інвалідності [PERSON] після проведення 31.01.2024 повторного переогляду органом МСЕК. Ухвалою суду від 25.04.2024 заяви та клопотання представника позивача адвоката Мірошниченко А.М. задоволені, поновлено строк для подання доказів, залучено до матеріалів справи додаткові пояснення у справі від 06.02.2024 з доданими до них доказами, клопотання про долучення доказів від 25.04.2024 задоволено, долучено письмові докази та заперечення; заяви та клопотання представника відповідача адвоката Токаренко Х.О. задоволено частково, клопотання від 29.02.2024 про залишення додаткових пояснень представника позивача від 06.02.2024 залишено без розгляду, клопотання про визнання доказів недопустимими без задоволення, поновлено строк для подання доказів, клопотання про долучення доказів від 29.02.2024 задоволено, залучені письмові докази та письмові пояснення від 29.02.2024 до матеріалів справи, частково задоволено заяву про виклик свідків. Ухвалою суду від 29.05.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та його представники адвокати Мірошниченко А.М., Катріч М.М. позовну заяву підтримали у повному обсязі, посилались на обставини, викладені у позові, просили задовольнити. У письмових поясненнях від 06.02.2024 представник позивача Мірошниченко А.М. зазначила, що обставини, викладені у відзиві на позовну заяву суперечать одна іншій: так, посилання відповідачки на зловживання позивачем спиртними напоями та влаштування сварок в присутності дитини не узгоджується з фактом накриття столів позивачкою зі спиртними напоями; не афішування розриву у стосунках з твердженням про тривале окреме проживання позивача. Оплата ремонтних робіт позивачем, купівля меблів, оплата комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] доведена наданими доказами, тоді як відповідачкою доказів отримання доходу та самостійного утримання дитини не надано. Крім того, відповідачка до початку повномасштабного вторгнення не працювала близько року і знаходилась на утриманні позивача. Обставина щодо отримання відповідачкою свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю не заперечується позивачем, проте це не є достовірним доказом отримання доходу від ведення адвокатської діяльності та доказом того, що така діяльність взагалі велась. Не мають підтвердження пояснення представника відповідачки стосовно передачі грошових коштів позивачем своїй матері на купівлю квартир, які в подальшому подаровані позивачу, не має жодного документу, який би підтвердив не лише факт передачі позивачем грошових коштів матері, а й наявності таких грошових коштів у позивача. Перешкод в отриманні виконавчого листа раніше у відповідачки не було, оскільки суди працювали у звичайному режимі при карантинних обмеженнях, а під час повномасштабного вторгнення підсудність справ Московського районного суду м. Харкова у період часу з 06.03.2022 до 22.11.2022 змінена на Октябрський районний суд м. Полтави. Щодо банківської картки позивача: відповідачка з донькою виїхала до Німеччини 01.06.2022, батьки позивача 10.06.2022. Банківська картка позивача до 10.06.2022 використовувалась в Німеччині, що унеможливлює факт її використання саме батьками позивача. Крім того, батьки позивача отримують пенсію за віком в Україні та мають грошові кошти на існування, на відміну від відповідачки. Також представник позивача звертає увагу, що відповідачкою наданий перелік майна, яке позивач, начебто, здає в оренду та отримує дохід, але квартира [ADDRESS] не належать позивачу, тому він не може бути орендодавцем та отримувачем доходу від оренди майна. Вважала позовні вимоги доведеними та просила позов задовольнити. Представник відповідачки у судовому засіданні позов не визнала, посилалась на недоведеність позивачем позовних вимог належними доказами, підтримала обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, просила у задоволенні позову відмовити. У відзиві на позовну від 01.01.2024 відповідачка зазначила таке: починаючи з 2016 року у позивача та відповідачки почали складатися відносини, які нічого спільного з традиційним сімейним життям не мали. Позивач систематично зловживаючи спиртними напоями, в присутності неповнолітньої дитини вчиняв сварки, мав стосунки з іншою жінкою, з якою святкував новий рік у колі своїх батьків та родини брата, після чого переїхав жити до цієї жінки, утримуючи її та родину останньої, а після цього мешкав у своєї матері. За даних умов подальше сімейне життя було неможливе і сторони домовились розірвати шлюб, але для того, щоб не завдавати травми дитині, відповідачка вмовила позивача не афішувати розрив у відносинах, а щоб дитина не почувала себе покинутою батьком підтримувати хоча б якісь відносини з донькою. Враховуючи, що при цьому позивач жодної фінансової підтримки на утримання дитини не надавав, у вихованні дитини участі не приймав, відповідачка була змушена звернутись до суду з позовною заявою про стягнення аліментів на утримання дитини. 28.03.2017 Московським районним судом м. Харкова у справі № 643/205/17 ухвалено рішення, яким стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання [PERSON] , [INFO] до її повноліття [INFO] включно, починаючи з 12.01.2017. Рішенням суду встановлено, що неповнолітня дитина мешкає разом з матір`ю [PERSON] , перебуває на її утриманні. При цьому батько дитини [PERSON] добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Під час розгляду справи позивач був присутнім у судовому засіданні, заперечень проти позовних вимог не висловлював, відомості щодо перебування дитини на утриманні матері та відсутності з його боку матеріальної допомоги на утримання дитини не спростував. Апеляційна скарга на рішення суду позивачем не подавалась. Після ухвалення вказаного рішення позивач та його родина, нібито діючи в інтересах дитини, вмовили відповідачку не отримувати виконавчий лист та не пред`являти його на примусове виконання, гарантуючи, що позивач назбирає кошти та придбає для дитини та оформить на неї квартиру в рахунок виконання усіх зобов`язань за аліментами до досягнення дитиною відповідного віку. Позивач весь час працював, накопичував власні кошти, але жодної фінансової допомоги на утримання дитини не надавав. Інколи проводив з дитиною час в присутності відповідачки, саме ці періоди він видає за сумісне життя та ведення спільного господарства. З метою забезпечення повноцінного життя дитини, на свята та дні народження дитини та членів родини відповідачка завжди організовувала свято, накривала стіл та збирала свою родину та родину позивача разом. При цьому позивач в організації сімейних свят участі не приймав, фінансової допомоги не надавав. Увесь час родина мешкала у квартирах, які належать на праві власності батьку відповідачки. При цьому, батьки відповідачки у зазначених квартирах створили усі умови для комфортного життя відповідачки та її дитини, а саме зробили якісний ремонт, купили усі необхідні меблі та предмети побуту. Жодних грошових коштів за час спільного проживання родини позивач не витрачав, у будь яких побутових питаннях, навіть таких як комунальні платежі за квартиру, в якій мешкала родина, участі не приймав. Випадково відповідачка дізналась від позивача, що ним за час спільного проживання з відповідачкою накопичено чималі кошти, які останній передав своїй матері [PERSON] для придбання однокімнатної квартири за адресою [ADDRESS] з метою уникнення в майбутньому поділу вказаної квартири при розірванні шлюбу. Зі слів позивача, саме цю квартиру він мав намір подарувати їх донці в рахунок виконання усіх зобов`язань за аліментами до досягнення останньою повноліття. Відповідно до договору дарування квартири від 22.04.2019 зазначену квартиру [PERSON] подарувала позивачу. Аргументуючи тим, що квартира за адресою [ADDRESS] , нібито, належить його матері, позивач запевнив відповідачку, що він у зазначеній квартирі зробить ремонт та буде здавати її в оренду, а на отримані кошти буде утримувати дитину та поступово погасить заборгованість по аліментах, що утворилась з 2017 року. Згідно з договором дарування квартири від 19.02.2022 позивач отримав у подарунок від батьків однокімнатну квартиру в новобудові за адресою [ADDRESS] . Згідно з договором купівлі-продажу гаражного боксу від 29.01.2019 позивачем за 100400,00 грн придбано гаражний бокс № [NUMBER] , загальною площею 24,0 кв.м, що розташований за адресою [ADDRESS] . Жодної своєї обіцянки позивач не виконував, у зв`язку з чим відповідачка довгий час вмовляла його добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, але позивач повідомив, що ніяких коштів на утримання дитини він надавати не буде, так як йому необхідно зробити ремонт та придбати необхідні меблі в квартиру за адресою: [ADDRESS] для подальшої здачі її в оренду. Зрозумівши, що позивач лише створював ілюзію турботи за дитиною та влаштовував власне життя, купував квартири, оформлюючи їх таким чином, щоб ні відповідачка як дружина, ні дитина не мали права на них претендувати, вирішував власні питання, робив у даних квартирах ремонти, купував меблі, та в подальшому отримував дохід від здачі їх в оренду, позбавивши належного утримання свою доньку, відповідачка прийняла рішення про отримання виконавчого листа у справі № 643/205/17 та звернення до органів Державної виконавчої служби з метою примусового стягнення з Позивача аліментів на утримання дитини. Проте, складний та триваючий епідеміологічний стан в країні з кінця 2018 початку 2019 років, спричинений спалахом короновірусної хвороби COVID-19, а згодом оголошення в країні воєнного стану з лютого 2022, повномасштабне вторгнення, наслідком чого став вимушений переїзд відповідачки з дитиною до іншої країни, призупинення роботи судів на території м. Харкова ускладнили отримання останньою виконавчого документу та подання його до органів Державної виконавчої служби на примусове виконання. Отже, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що під час спільного проживання однією сім`єю відповідачки та позивача останнім надавалася матеріальна допомога на утримання малолітньої дитини. Жодного доказу утримання дитини чи сплати аліментів на її утримання позивачем не надано. З моменту народження дитини відповідачка утримувала себе і доньку за власні кошти, увесь час працювала, обіймаючи різні посади в органах державної влади, крім того вона має право на заняття адвокатською діяльністю. Ні у відповідачки, ні у її доньки жодних банківських карток, що належали б позивачу немає, відомості про якісь рахунки начебто на ім`я її неповнолітньої дитини відсутні. Позивачем жодних ремонтних робіт як особисто, так і за допомогою сторонніх осіб у квартирі за адресою [ADDRESS] не проводилось. Він дотримувався думки, якщо квартира не належить йому особисто і навіть не належить відповідачці, то і втрачатися на купівлю будь-чого у цю квартиру йому не варто. Усе необхідне для зростання та розвитку дитини відповідачка купувала за власні кошти та на момент переїзду з донькою у зазначену квартиру у 2018 році шлюбних відносин між позивачем та відповідачкою вже не існувало. Позивач інколи приїздив до дитини, був на різних сімейних святах, відповідачкою було виділено окрему кімнату, у якій він міг вільно проводити час з донькою. Групу інвалідності позивачу встановлено в період дії воєнного стану в Україні, до цього він ніколи не скаржився на стан здоров`я, жодних доказів про прийом та придбання ним будь-яких медикаментів, здійснення щодо нього стороннього догляду, погіршення його майнового стану внаслідок інвалідності позивачем не надано, а навпаки, він покращив свій фінансовий стан та отримує щомісячний додатковий дохід у вигляді пенсії у сумі 7574,40 грн. Станом на 22.11.2023 відповідачка жодних грошових коштів на виконання виконавчого листа не отримала. Таким чином позивачем не надано належних доказів утримання доньки [PERSON] та виконання ним рішення Московського районного суду м. Харкова у справі № 643/205/17, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про звільнення від сплати заборгованості за аліментами на утримання доньки з 12.01.2017 до 30.11.2023. Крім того у відзиві відповідачка заявляє про здійснення витрат на професійну правничу допомогу в орієнтовному розмірі 15000,00 грн, який остаточно може бути визначений після завершення розгляду справи. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості за аліментами на утримання [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] з 12.01.2017 до 30.11.2023 у розмірі 588370,00 грн у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідчення свідків, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти і відповідні правовідносини: сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.04.2009, мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Шлюб розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.11.2023, рішення суду набрало законної сили. Вказані обставини визнані сторонами, отже доведення не потребують (т. 1, а.с. 29). Позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 26.04.2021; станом на 24.02.2023 мав статус ВПО за адресою [ADDRESS] (т. 1, а.с. 17, 18). Згідно копії пенсійного посвідчення та довідки МСЕК, позивачу встановлено 2 групу інвалідності за загальним захворюванням на строк до 01.02.2024 (т. 1, а.с. 19-25). У закордонному паспорті позивача є відмітки про перетин кордону з Туреччиною на літаку (у період червень-липень 2021 року), з Польщею на автомобілі (у період з 24.04.2023 до 23.05.2023), інші відмітки нечіткі, зрозуміти дату та країну відвідування неможливо (т. 1, а.с. 26-28). Згідно з копіями квитків та підтвердженням туроператора, які надані позивачем, останній разом з [PERSON] та [PERSON] у період часу з 27.06.2021 до 04.07.2021 відвідували Туреччину, у період з 22.05.2021 до 01.06.2021 [PERSON] разом з батьками позивача дідусем [PERSON] та бабусею [PERSON] відвідували Туреччину. [PERSON] 24.04.2023 придбав квиток Львів-Білефельд (Німеччина) (т. 1, а.с. 30-36). Зі звіту-рахунку АТ «ОТП Банк» з картки [PERSON] за період з 19.05.2022 до 31.10.2023 вбачається, що позивачем здійснювались перекази грошових коштів на власний картковий рахунок, а витрати відбувались у Німеччині, ким саме здійснювались витрати з картки інформації у наданому звіті-рахунку немає (т. 1, а.с. 37-41). Згідно з копією відомостей обсягів ремонтних робіт за адресою: [ADDRESS] , у 2018 році заробітна плата найомних робітників склала 66382 грн, закупівля товарів для виконання робіт здійснена за ринковими цінами на суму 154891 грн, замовник [PERSON] , відомості підписані замовником та інженером з технічного нагляду, відомість скріплена печаткою (т. 1, а.с. 42). З копії комерційної пропозиції від 21.06.2018 убачається купівля змішувачів, раковини та комплектуючих до них (т. 1, а.с. 43). З копії довідки № 658/14-1-1 від 15.11.2023 АТ «ОТП Банк» убачається, що [PERSON] працює у вказаному банку з 02.05.2019. Згідно з характеристикою [PERSON] за місцем роботи характеризується позитивно (т. 1, а.с. 45, 46). Відповідно до копії довідки від 14.11.2023 АТ «ОТП Банк» [PERSON] скористався послугою банку про направлення на безпечне перебування осіб, що працюють в Банку та членів їх родини, в столицю Угорщині Будапешт. Дружина та донька [PERSON] були безкоштовно забезпечені транспортом та перебуванням у готелі з 20.05.2022 до 31.05.2022 (т. 1, а.с. 45). З копії чеку на купівлю телефону, фотографії телефону, долучених позивачем, неможливо встановити, для кого саме вони куплені та хто ними користується (т. 1, а.с. 48, 50). Надані позивачем фотографії відображають моменти спільного відпочинку позивача, відповідача, їх доньки та родичів сторін з обох боків (т. 1, а.с. 50-60). [PERSON] з 04.10.2018 зареєстрована за адресою [ADDRESS] , разом із нею з 15.01.2019 зареєстрована донька [PERSON] (т. 1, а.с. 68). Постановою державного виконавця Салтівського відділу ДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції від 13.09.2023 відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 643/205/17, виданого Московським районним судом м. Харкова від 27.07.2023 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання [PERSON] , [INFO] до її повноліття [INFO] включно, починаючи з 12.01.2017 (т. 1, а.с. 47). Згідно копії розрахунку заборгованості по аліментам, остання за період з 12.01.2017 до 30.11.2023 складає 588370,00 грн (т. 1, а.с. 95-97). З виписок з рахунку [PERSON] відкритих в АТ «ПриватБанк» встановлено, що з позивача з листопада 2023 року здійснюються стягнення коштів за виконавчим провадженням (т. 1, а.с. 98-101; т. 2, а.с. 10-16). З копій договорів оренди встановлено, що [PERSON] у 2019, 2020, 2021 роках здавав в оренду квартири та гараж за плату, установлену у договорах (т. 1, а.с. 142-156, 107-171, 176-180). [PERSON] має на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 19.02.2022, квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування, гаражний бокс № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 29.01.2019; станом на 18.10.2023 є обтяження всього нерухомого майна [PERSON] , обтяжувач: Салтівський відділ ДВС у м. Харкові (т. 1, а.с. 157-159, 172-175). [PERSON] обліковується у раді адвокатів Харківської області на підставі свідоцтва від 27.05.2020 (т. 1, а.с. 162). Наданий представником відповідача документ (т. 1 а.с. 163, 164), складений іноземною мовою не має перекладу на українську мову, отже не оцінюється судом у якості доказу. У зв`язку з неотриманням відповідачкою аліментів, її адвокат зверталась зі скаргами до Начальника Салтівського відділу ДВС у м. Харкові (т. 1, а.с. 185-189). З виписок із медичної картки установлено, що [PERSON] має ряд захворювань, основним з яких є бронхіальна астма (т. 2, а.с. 21-44, 67-68). Крім того, позивач проходив медичні обстеження та купував ліки (т. 2, а.с. 57-63, 65-66). Також позивачем надано квитанції про оплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] за червень і листопад 2020, червень, жовтень, грудень 2021 року, січень, лютий 2022 року (т. 2, а.с. 45-50, 69). Згідно з копією товарного чеку від 10.10.2018 [PERSON] замовлено меблі на суму 10300 грн та їх доставку за адресою: [ADDRESS] (т. 2, а.с. 56). З наданої позивачем копії квитанції від 26.05.2021 убачається купівля мобільного телефону 26.05.2021 (т. 2, а.с. 51). З відповіді на ухвалу суду про витребування доказів Обласний МСЕК повідомив, що строк переогляду [PERSON] на предмет підтвердження групи інвалідності призначений на 04.03.2024 (т. 2, а.с. 94). Згідно з роздруківками квитанцій [PERSON] через [PERSON] у квітні та жовтні 2023 здійснювала оплату карткою, призначення сплат незрозуміле через викладення квитанції німецькою (т. 2, а.с. 108-111). З копії медичної документації встановлено, що [PERSON] рекомендовано окуляри та остання проходила лікування у зв`язку з пієлонефритом (т. 2, а.с. 114-210). З копії заяви-приєднання встановлено, що [PERSON] приєдналась до отримання банківських послуг, здійснювала оплати через АТ «Ощадбанк» (т. 2, а.с. 122-126). З копії довідки Салтівського відділу ДВС у м. Харкові Східного МУЮ встановлено, що стягувач не отримував аліментів за період з 12.01.2017 до 31.01.2024, станом на 08.02.2024 наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів (т. 2, а.с. 128). З копії відповіді на заяву КНП «Харківська міська дитяча поліклініка № 13» ХМР від 20.04.2024 убачається, що [PERSON] перебуває на обліку у закладі з народження, до 2018 родина проживала за адресою: [ADDRESS] , декларація про надання первинної медичної допомоги укладена матір`ю 10.09.2020, адреса проживання, яка вказана у декларації: [ADDRESS] . При зверненнях до поліклініки дитина перебувала у супроводі матері, батька або бабусі (т. 2, а.с. 199). З копії відповіді на адвокатський запит від 23.04.2024 КЗ «Харківський ліцей № 142 ХМР» вбачається, що [PERSON] навчалась у вказаному закладі з 21.07.2017 до 13.08.2019. Під час навчання дитини у третьому та четвертому класах спостерігалась турбота сім`ї про виховання, навчання та здоров`я дівчинки від обох батьків. До школи дитину приводили і забирали як матір, так і батько. Зі слів дівчинки можна було зрозуміти про дружні стосунки між членами родини (т. 2, а.с. 201). З копії відповіді на адвокатський запит ГУ ДПС у Харківській області від 22.04.2024 встановлено, що [PERSON] була зареєстрована ФОП з 11.02.2014. Знята з обліку платника податків 14.07.2014. Згідно з даними інформаційних баз ГУ ДПС у Харківській області ФОП [PERSON] знаходилась з 11.02.2014 по 28.02.2014 на загальній системі оподаткування, з 01.03.2014 до 30.04.2014 на спрощеній системі оподаткування, в якості платника єдиного податку 2 група 20%, з 01.05.2014 до 14.07.2014 на загальній системі оподаткування. Протягом 2018-2022 років по [PERSON] відсутні інтегровані картки, сплата не проводилась (т. 2, а.с. 215). З копії трудової книжки [PERSON] убачається, що остання працювала: з 01.08.2006 по 29.09.2006 інспектором податкової служби, з 06.11.2006 до 16.01.2008 на посаді юрисконсульта ВАТ «Мегабанк», з 18.03.2008 до 14.11.2013 на різних посадах у Головному управлінні юстиції Харківської області, з 23.12.2013 до 10.02.2014 перебувала на обліку у Центрі зайнятості, з 17.08.2015 до 28.02.2019 працювала юристом у КС «Самопоміч», з 27.03.2019 до 20.12.2021 на різних посадах у філіях «Південна залізниця (т. 3, а.с. 13-26). Зі свідчень [PERSON] вбачається, що остання мешкає у квартирі [ADDRESS] поверхом вище від сім`ї [PERSON] , з якою знайома приблизно з 2019 року. Про відносини в їх родині, майновий стан та стан здоров`я, хто є власником квартири, обов`язок [PERSON] сплачувати аліменти їй нічого не відомо. Близько вона з сім`єю [PERSON] не спілкувалась, проте вони вітались під час зустрічі. Вона часто зустрічалась з [PERSON] як біля будинку, так і у ліфті. Останній бував з продуктовими пакунками, має автомобіль, який залишав біля під`їзду на ніч. У 2019 році у квартирі [PERSON] робився ремонт, вона бачила лінолеум на поверсі. З весни 2022 року сім`я [PERSON] не мешкає у цій квартирі, в ній мешкають батьки відповідачки. Свідок [PERSON] \~показав,\~що мешкає\~у одному\~під`їзді з\~сім`єю [PERSON] \~у будинку\~ [ADDRESS] .\~Безпосереднє знайомство\~з ними\~сталось взимку\~2020-2021\~років,\~коли автомобіль\~ [PERSON] \~покотився та\~пошкодив бампер\~його автомобіля.\~Це було\~ввечері.\~Піднявшись до\~квартири [PERSON] \~двері відкрила\~його дружина.\~ [PERSON] також\~був вдома,\~одягнутий у\~домашній одяг.\~ [PERSON] \~постійно бачив\~ [PERSON] \~як з\~дружиною,\~так і\~з донькою,\~з пакунками\~продуктів,\~а після\~початку війни\~лише кілька\~разів.\~Автомобіль [PERSON] стояв\~біля будинку\~як у\~вечорі,\~так і\~з ранку.\~Разом з\~тим,\~про відносини\~у середині\~родини свідку\~нічого не\~відомо. Допитаний як свідок [PERSON] , батько позивача, показав що відносини у сім`ї сина були добрі, про їх погіршення нічого не знав. Про наявність рішення про стягнення аліментів дізнався лише у 2023 році коли вже перебував у Німеччині. Що саме стало причиною звернення з позовом про стягнення аліментів свідок не знає. У період з 2017 по 2023 рік син мешкав з відповідачкою у квартирі [ADDRESS] , яка була придбана батьками [PERSON] , проте ремонт в ній протягом 2018-2019 років робив син. За час подружнього життя позивача та відповідачки сімейні свята святкувались у будинку свідка у с. Циркуни. Туди ж батьки привозили онуку влітку, а на вихідні вся родина збиралась на шашлики. Свідок з дружиною та онукою їздили за кордон. Після початку повномасштабної війни відповідачка з донькою виїхала за кордон: спочатку до Угорщини, а потім до Німеччини, де мешкає й до тепер. Свідок [PERSON] у суді показав, що з [PERSON] знайомий з 2012 року, так як тоді вони працювали разом, а десь через рік познайомився з його дружиною [PERSON] . Відносини в сім`ї [PERSON] були добрі, між батьком та донькою люблячі. Свідок неодноразово бував у них в гостях, його донька спілкувалась з донькою [PERSON] . Він бачив квартиру [ADDRESS] до її придбання, її стан був поганий. Про проблеми в сім`ї [PERSON] дізнався наприкінці 2023 року, як і про існування рішення щодо сплати аліментів. [PERSON] показав, що з [PERSON] знайомий з дитинства, а з [PERSON] познайомився після того, як вона почала зустрічатись з [PERSON] . Після одруження відносини в їх сім`ї були нормальні, мешкали вони разом, в останнє по [ADDRESS] , де свідок бував кілька разів. [PERSON] гарна господарка та матір. Перебуваючи у гостях у [PERSON] у 2020 році в квартирі знаходилась уся родина, включаючи доньку. Про будь-які сварки чи передумови розлучення він не чув, як не знав і про існування рішення про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , разом з тим лише зараз дізнався, що у [PERSON] у 2017 році був роман з іншою жінкою, проте того ж року він повернувся у родину. На дні народження свідка у 2021 році [PERSON] був разом з дружиною. Будучи допитаним як свідок [PERSON] дав такі свідчення: відповідачка [PERSON] є його донькою, а позивач [PERSON] її колишній чоловік. Після укладення шлюбу вони проживали спочатку з батьками [PERSON] , потім орендували житло, в наступному деякий час мешкали в квартирі свідка по [ADDRESS] , а в 2017 році він придбав квартиру [ADDRESS] , куди переїхала донька з онукою і проживала там до 2022 року. [PERSON] у цій квартирі не проживав, дозволу на це свідок не давав. Ремонт у квартирі, придбання меблів здійснював свідок за власні кошти і [PERSON] не має до цього відношення. Після народження доньки її вихованням та утриманням займалась відповідачка. [PERSON] , хоча й мав можливість, не допомагав дружині матеріально, не утримував доньку, навіть приготування до школи, придбання ліків у разі захворювання онуки здійснювалось за рахунок свідка та його дружини. З погляду на це відповідачка звернулась до суду з позовом про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання доньки та отримала відповідне рішення. У зв`язку з тим, що [PERSON] обіцяв в рахунок сплати аліментів придбати на ім`я своєї доньки квартиру, відповідачка не отримувала виконавчий лист і не пред`являла його до виконання раніше. Враховуючи, що [PERSON] не виконав своїх обіцянок, [PERSON] , коли виїхала за кордон, отримала виконавчий лист за судовим рішенням та пред`явила його до виконання. З якого саме часу почали погіршуватись шлюбні відносини сторін, з якого часу вони перестали проживати разом свідок не пам`ятає, проте зауважив, що сімейне життя сторін не склалось з самого початку. До 2017 року вони то розходились, то сходились. Про існування у [PERSON] стосунків з іншою жінкою він дізнався від своєї доньки. Після виїзду [PERSON] з донькою за кордон допомоги на утримання своєї доньки [PERSON] не надає. Допитана в режимі відеоконференції з Залізничним районним судом м. Львова свідок [PERSON] показала, що з [PERSON] знайома з 2014 року, коли їх діти ходили до одного гуртку з танців. На той час [PERSON] з донькою мешкала по [ADDRESS] , проте її чоловік [PERSON] разом ними не проживав. Ремонт у цій квартирі робила [PERSON] разом зі своїми батьками. Розлучились [PERSON] та [PERSON] приблизно у 2016-2017 роках. [PERSON] чи його батьки не приймали участь в утриманні та вихованні доньки сторін, не надавали допомоги навіть під час тривалої хвороби, у цьому [PERSON] допомагали лише її батьки. Відносини з [PERSON] та його батьками [PERSON] підтримувала заради доньки. У певні часи [PERSON] навідувався до доньки, іноді залишався на ніч, тобто [PERSON] не заперечувала проти спілкування позивача з донькою, але постійно з дружиною та донькою він не мешкав з 2016 року. На теперішній час донька з позивачем мало спілкується, так як останній не приділяв їй уваги. Стосовно наявності рішення про стягнення аліментів їй відомо, проте коли саме воно було пред`явлене до виконання свідок не знає. Про всі обставини в сім`ї [PERSON] свідку відомо зі слів відповідачки. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27, ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з положеннями ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Відповідно до вимог ст. ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для виконання. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Виходячи з приписів ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право пред`явити позов з вимогою зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом. Згідно з ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості по аліментах, якщо вона виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Отже, платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами у разі, якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або інших обставин, що мають істотне значення та можуть бути безумовною підставою для звільнення від сплати заборгованості по сплаті аліментів. У постанові Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 723/3193/19 зроблений такий висновок: отримання аліментів на дитину одним із подружжя не залежить від того, перебувають батьки у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного. При цьому виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року № 343/860/17, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, Верховний Суд виходив з того, що суд апеляційної інстанції не врахував, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт спільного проживання позивача та відповідача у спірний період, надання позивачем матеріальної допомоги відповідачу та їх доньці, в чому полягала така допомога та який був її розмір. Крім того, пред`явлення виконавчого листа до виконання з певною затримкою, але в межах строку на його пред`явлення, не є підставою для звільнення позивача від обов`язку сплачувати заборгованість за аліментами. Верховний Суд у постанові від 18 травня 2023 року у справі № 519/970/21 зазначив, що ч. 2 ст. 197 СК України не встановлює вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У даній справі на підставі наданих доказів судом установлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 04.04.2009, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.11.2023, у травні 2022 за рахунок роботодавця позивача відповідачка разом з дитиною виїхала до Угорщині. В наступному, в червні 2022 року до Німеччини, де перебуває до теперішнього часу. З червня 2022 дитина мешкає із відповідачкою у Німеччині, дані обставини визнані сторонами, отже доведення не потребують. На підставі сукупності доказів, наданих позивачем, а саме: квитанцій про сплату комунальних послуг за адресою реєстрації відповідача, оплати будівельно-ремонтних робіт, купівлі меблів та техніки за цією ж адресою, спільних фотографій, інформації, що містяться у відповідях з дитячої поліклініки та навчального закладу доньки сторін, свідчень свідків (насамперед сусідів, яких суд вважає нейтральними) суд вважає доведеним, що сторони після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів мешкали разом, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, спільний бюджет, тобто їх взаємовідносини мали всі ознаки подружнього життя. [PERSON] проживала з обома своїми батьками, а не окремо з матір`ю, та перебувала на їхньому повному утриманні, що свідчить про добровільну сплату позивачем аліментів на утримання дитини. Це, за відсутності вимоги про примусове стягнення коштів на утримання дитини, не вимагало від позивача надання додаткових доказів на підтвердження факту утримання. З таким положенням речей відповідачка погодилась, оскільки протягом шести років не пред`являла до виконання виконавчий лист про стягнення з позивача аліментів на утримання дитини. В противному випадку можна казати, що відповідачка умисно нехтувала правами дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, не забезпечуючи цей рівень за рахунок коштів, які могла отримувати на підставі рішення суду. Позивач, проживаючи разом з дитиною, виконував передбачений ст. 180 СК України батьківській обов`язок з її утримання, що фактично відбувалось за домовленістю сторін і було очевидним для відповідачки, так як дитина не проживала з нею окремо від позивача. Фактично заборгованість зі сплати аліментів виникла штучно і задоволення позову призведе до подвійного стягнення з позивача коштів, які останній сплачував добровільно спільно проживаючи з дитиною та утримуючи її. У відповідачки до виїзду з України та припинення спільного проживання з позивачем однією сім`єю не існувало необхідності відшукувати засоби для утримання дитини, бо такі засоби надавались її чоловіком. За інших умов, відчуваючи матеріальну скруту та потребу у засобах для утримання доньки, не маючи можливості утримувати доньку самостійно стає не зрозумілою та не логічною поведінка відповідачки, яка не скористалась своїм правом на отримання аліментів, присуджених рішенням суду та не забезпечила права дитини на таке утримання шляхом примусового стягнення аліментів. Сімейне законодавство передбачає обов`язок кожного з батьків утримувати свою дитину і у разі перебування у шлюбі, за умови спільного проживання, наявності спільного бюджету та побуту таке утримання здійснюється подружжям спільно і не потребує додаткового підтвердження. На думку суду, зазначені обставини мають істотне значення, що є підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами на підставі статті 197 СК України, але частково, виходячи з такого. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, при цьому суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20). У постанові Великої Палати Верховного від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Позивачем, незважаючи на позицію відповідачки щодо відсутності спільного побуту, взаємних прав та обов`язків, самостійного утримання доньки у період з січня 2017 року (початку виникнення заборгованості з аліментів) по травень 2022 року доведено наявність цих обставин. Той факт, що позивач міг фінансово забезпечувати родину доведений наданими доказами, зокрема розрахунком заборгованості з аліментів, де вказана заробітна плата позивача за спірний період часу. У той же час, посилання відповідачки на те, що незважаючи на перебування у шлюбі, з 2017 року сторони спільно не проживали, дитина перебувала на її повному утриманні, не підтверджуються наданими доказами, зокрема відповідачкою не доведено отримання доходів, які б давали їй можливість самостійно утримувати дитину. Так, трудова книжка містить відомості про те, що відповідачка працювала до грудня 2021 року включно, є адвокатом, проте відомостей про розмір доходів вказані документи не містять. Отримання виконавчого листа через шість років після ухвалення рішення та пред`явлення його до виконання свідчить не на користь відповідачки, а навпаки, на належне утримання позивачем своєї дитини. Доводи, на які вона посилається як на підставу неможливості отримання виконавчого листа є надуманими, оскільки Московський районний суд м. Харкова працював у загальному режимі і при епідемії, і під час повномасштабного вторгнення (за виключенням 9 місяців 2022 року, коли підсудність справ була визначена за Октябрським районним судом м. Полтави). У травні 2022 року за рахунок роботи позивача, відповідачка з дитиною виїхала до Угорщини, переїзд та проживання у готелі сплачено за рахунок АТ «ОТП Банк», що теж свідчить на користь позивача, який подбав про безпеку своєї родини та скористався програмою банку з евакуації рідних працівників, а відповідачка, незважаючи на «відсутність сімейних відносин, спільного побуту та матеріального забезпечення з боку позивача» його пропозицію прийняла та як член його сім`ї виїхала за рахунок банку за межі України. Очевидним для суду є той факт, що відповідачку влаштовувало її подружнє життя та матеріальне забезпечення дитини, адже з позовом про розірвання шлюбу та отриманням виконавчого листа вона звернулась майже одночасно, через рік проживання у Німеччині (у травні 2023 року). Обидві сторони визнають, що спільно не мешкають, при цьому позивач стверджує, що незважаючи на відсутність спільного побуту, він продовжує утримувати свою доньку, проте вказане не доведено належними доказами. Посилання на наявність у доньки його банківської картки та відповідно, користування нею саме донькою у Німеччині, не доведено належними та допустимими доказами. Таким чином суд дійшов переконання, що починаючи з червня 2022 року сторони разом не мешкають, спільним побутом не пов`язані, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, і тому заборгованість по аліментам за період з 01.06.2022 року має бути виплачена позивачем відповідно до рішення суду про стягнення аліментів. Суд самостійно встановив дату 01.06.2022 не випадково, оскільки враховав факт виїзду відповідачки з дитиною до Угорщині у травні 2022 саме за рахунок роботодавця позивача, а на початку червня 2022 року до Німеччини фактично за власний рахунок. Отже, суд вважає що позов має бути задоволений частково та звільнює позивача від сплати заборгованості по аліментам за період за період з 12.01.2017 до 31.05.2022 у розмірі 349522,50 грн у зв`язку із доведенням позивачем підстави для звільнення від заборгованості по аліментах, а саме обставиною, що має істотне значення утримання дитини у вказаний період. Відповідно у задоволенні позову про звільнення від заборгованості по аліментах за період з 01.06.2022 по 30.11.2023 має бути відмовлено через недоведеність позовних вимог. Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст. 141 ЦК України пропорційно до задоволених позовних вимог. Так, позов задоволений на 59,41%, відмовлено у 40,59% позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачені: 1073,60 грн судовий збір за подання позовної заяви, та двічі по 536,80 грн - за заяви про забезпечення позову. У забезпеченні позову відмовлено, відтак розподілу підлягає судовий збір, сплачений за позовну заяву, отже з відповідачки на користь позивача має бути стягнуто 59,41% від 1073,60 грн, що становить 637,83 грн. Відповідачкою сплачено 536,80 грн за подання апеляційної скарги на ухвалу про забезпечення позову, отже з позивача на користь відповідачки має бути стягнуто 40,59% від 536,80 грн, що становить 217,89 грн. Крім того, представником відповідачки заявлено про стягнення на користь відповідачки витрат на правничу допомогу, але до судових дебатів детального розрахунку вказаних витрат не подано, тому судом питання про стягнення витрат на правничу допомогу під час ухвалення рішення не розглянуто.

Outcome: partial