Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 30.12.2022 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] в електронній формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про надання споживчого кредиту № 6230540, за умовами якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» надало у власність [PERSON] кредит у розмірі 15\~100 грн. 00 коп., а [PERSON] зобов`язався повернути вказану суму кредиту після закінчення визначеного строку кредитування та сплатити визначену суму процентів за користування кредитними коштами. ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, надавши у власність та розпорядження [PERSON] визначену суму кредитних коштів шляхом їх перерахування на вказаний у договорі електронний платіжний засіб. У свою чергу, [PERSON] свої зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів у встановлені в договорі строк та порядку у повному обсязі не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість. Внаслідок укладення договору факторингу № 25.09/23-Ф від 25.09.2023 року ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» набуло право вимоги ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» до [PERSON] , що виникло на підставі договору про надання споживчого кредиту № 6230540. З моменту отримання права вимоги ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАІПТАЛ» здійснило нарахування процентів за користування [PERSON] кредитними коштами за період з 25.09.2023 року по 23.11.2023 року у загальному розмірі 18\~029 грн. 40 коп. Таким чином, заборгованість [PERSON] за кредитним договором складає 56 663 грн. 51 коп., з яких: 15 100 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 41 563 грн. 51 коп. заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом. У досудовому порядку заборгованість за кредитним договором [PERSON] не була погашена. З урахуванням вищевикладеного, ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» просило стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості та вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 16.09.2024 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяви по суті справи. Представник позивача у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце його проведення. До судового засідання від представника позивача надійшла заява, в якій позовні вимоги було підтримано у повному обсязі, надано згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного судового рішення, а також висловлено прохання про проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача. Крім того, від сторони позивача надійшла заява, до якої долучено документи на підтвердження того, що з 25.11.2024 року найменування позивача змінено з ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» на ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ». Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`явився. Про дату, час та місце судових засідань [PERSON] був належним чином неодноразово повідомлений шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за його офіційно зареєстрованою адресою проживання, шляхом направлення SMS-повідомлення про виклик до суду на його номер мобільного телефону, вказаний у матеріалах позовної заяви. Станом на момент ухвалення судового рішення від відповідача ані засобами поштового зв`язку, ані на офіційну електронну адресу суду, ані в будь-який інший спосіб не надходило жодних заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Суд звертає увагу, що положення чинного процесуального законодавства не передбачають обов`язку суду, в якого відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування учасника справи, крім як відомостей про офіційно зареєстроване місце проживання/перебування, повторно направляти судові повістки про виклик до суду. Повернення поштового відправлення з відміткою про закінчення строку зберігання, яке відправлялася за офіційно зареєстрованою адресою проживання відповідача, що є єдиними відомостями про його проживання, які перебувають у володінні суду, є належним виконанням суду свого процесуального обов`язку щодо повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, а відповідно вважається належним чином повідомленням особи про проведення судового розгляду. У Постанові КЦС ВС від 23.01.2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що листи, що повернулися з відміткою/довідкою поштового відділення про причину повернення «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, якщо їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або на адресу місця реєстрації фізичної особи чи адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Таким чином, [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що позивачем було висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, засвідчено обізнаність щодо наслідків ухвалення заочного рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, оскільки [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 року у справі № 561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У Постанові КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Судом встановлено, що 30.12.2022 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про надання споживчого кредиту № 6230540 (а.с. 24-33). Зі змісту договору вбачається, що перед його укладенням [PERSON] здійснив реєстрацію особистого кабінету в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, пройшов ідентифікацію та верифікацію його особи, після чого отримав і ознайомився з усіма документами, що стосуються отримання кредитних послуг, отримав одноразовий ідентифікатор електронного підпису А837622, який ввів 30.12.2022 року о 23 год. 48 хв. 35 сек. при підписанні вказаного кредитного договору. У цей же день, 30.12.2022 року, [PERSON] з використанням одноразового ідентифікатора електронного підпису також підписав графік платежів за кредитним договором (а.с. 34) та паспорт споживчого кредиту (а.с. 36-39), які містить вичерпну інформацію щодо специфікації кредитного продукту, який надається [PERSON] , зокрема, інформацію надання якої передбачено вимогами ЗУ «Про споживче кредитування». Відповідно до положень кредитного договору № 6230540 від 30.12.2022 року (а.с. 24-33) ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зобов`язалося надати [PERSON] кредит, а [PERSON] зобов`язався одержати та повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сторонами кредитного договору № 6230540 від 30.12.2022 року було погоджено надання [PERSON] кредиту на наступних умовах: сума кредиту 15\~100 грн. 00 коп., строк кредитування 360 днів (з 30.12.2022 року по 24.12.2023 року включно), періодичність зі сплати процентів кожні 30 днів; фіксована процентна ставка двох видів: стандартна процента ставка у розмірі 1,99% вдень, що застосовується протягом усього строку кредитування, а також знижена процентна ставка у розмірі 1,89% вдень, що застосовується до 29.01.2023 року у разі виконання [PERSON] умов, передбачених п. 1.5.2 кредитного договору; мета отримання кредиту споживчі цілі; порядок надання кредиту шляхом переказу грошових коштів на електронний платіжній засіб [PERSON] у виді платіжної картки № [NUMBER] . Таким чином, судом встановлено, що 30.12.2022 року внаслідок укладення електронного кредитного договору між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] виникло кредитне правовідношення, за яким ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зобов`язалося надати кредит [PERSON] , а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти на визначених у договорі умовах. З листа АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № 20.0.1.0.0.0/7-241129/40671-БТ, що був наданий суду на виконання вимог ухвали від 16.09.2024 року, судом встановлено, що платіжна картка № [NUMBER] , яка зазначається у кредитному договорі № 6230540 від 30.12.2022 року як спосіб перерахування кредитних коштів, була емітована АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ім`я відповідача [PERSON] . Крім того, з вказаного листа вбачається, що 30.12.2022 року на вказану платіжну картку було здійснено переказ грошових коштів у розмірі 15\~100 грн. 00 коп. Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» свої зобов`язання за кредитним договором № 6230540 від 30.12.2022 року виконало у повному обсязі, надавши у розпорядження [PERSON] погоджену суму кредиту у розмірі 15\~100 грн. 00 коп., шляхом перерахування їх на платіжну картку [PERSON] , що була випущена на його ім`я та вказана ним же у кредитному договорі. У той же час, за результатами дослідження розрахунку заборгованості за кредитним договором № 6230540 від 30.12.2022 року (а.с. 42-46) судом встановлено, що [PERSON] свої зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів своєчасно та в повному обсязі не виконав, допустивши прострочення грошового зобов`язання. При цьому з розрахунку заборгованості вбачається, що 07.02.2023 року [PERSON] сплатив на користь ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» суму грошових коштів у розмірі 3\~510 грн. 00 коп., що у відповідності до погодженої черговості погашення заборгованості були зараховані на погашення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом. Тим самим [PERSON] підтвердив існування кредитного зобов`язання, факт використання кредитних коштів та наявність власного обов`язку з повернення кредиту і сплати процентів. Будь-яких інших погашень заборгованості за кредитним договором [PERSON] не здійснював. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, судом також встановлено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором. Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц). Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц). Зважаючи на погоджені сторонами умови кредитування, суд погоджується з наданим розрахунком заборгованості, вважає його правильним та обґрунтованим. Судом встановлено, що 25.09.2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» (попередня назва ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА») було укладено договір факторингу № 25.09/23-Ф (а.с. 52-60), відповідно до п. 1.1 якого ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» зобов`язалося передати грошові кошти у розпорядження ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» за плату, а ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зобов`язалося відступити ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» право грошової вимоги до боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом, пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА». Відповідно до п. 1.2 договору факторингу № 25.09/23-Ф від 25.09.2023 року перехід права вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку № 2, після чого ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» стає кредитором по відношенню до боржників та набуває відповідні права вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України). У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. 25.09.2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» підписано акт прийому-передачі інформації згідно реєстру боржників в електронному вигляді (а.с. 69). У цей же день, сторонами на виконання вимог п. 1.2 договору факторингу № 25.09/23-Ф від 25.09.2023 року підписано акт прийому-передачі реєстру боржників (а.с. 70). З витягу з реєстру боржників, що є додатком № 1 до договору факторингу № 25.09/23-Ф від 25.09.2023 року (а.с. 48), судом встановлено, що до ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» передало ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» право вимоги до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 6230540 від 30.12.2022 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 38\~634 грн. 11 коп., з яких: 15\~100 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 23\~534 грн. 11 коп. заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом. Таким чином, судом встановлено факт отримання ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» права вимоги до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 6230540 від 30.12.2022 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 38 634 грн. 11 коп., з яких: 15 100 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 23 534 грн. 11 коп. заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом. З позовної заяви вбачається, що після отримання права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 6230540 від 30.12.2022 року ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» здійснило нарахування процентів за 60 календарних днів з 25.09.2023 року по 23.11.2023 року в розмірі 18\~029 грн. 40 коп., які також просило стягнути з [PERSON] . Нарахування вказаних процентів здійснено позивачем після отримання права вимоги за кредитним договором та в межах встановленого строку кредитування, у зв`язку з чим відповідні вимоги є обґрунтованими. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено отримання права вимоги до [PERSON] за кредитним договором, доведено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати процентів, а також доведено і обґрунтовано виникнення заборгованості у загальному розмірі 56 663 грн. 51 коп., з яких: 15 100 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 41 563 грн. 51 коп. заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом. На підставі цього суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (2\~422 грн. 40 коп.), а також витрат на професійну правничу допомогу (10\~000 грн. 00 коп.). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, відповідачем не надано заперечень щодо обґрунтованості та співмірності понесених позивачем судових витрат, а матеріали позовної заяви містять достатню сукупність доказів на підтвердження їх понесення, то понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ». Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved