Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Банк Форвард» в особі Уповноваженого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк Форвард» Караченцева Артема Юрійовича про припинення дії кредитного договору та стягнення моральної шкоди та просить припинити кредитний договір, що укладений між [PERSON] та ПАТ «Банк Форвард» від 30.12.2017р.; стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 150 000,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 30.12.2017р., підписавши заяву, погодившись та ознайомившись з умовами та правилами надання банківських послуг в АТ «Банк Форвард», ним надано згоду, що заява з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складають договір. На підставі заяви позивачу було відкрито рахунок та оформлено кредитну картку Visa classic. Строк дії платіжної картки закінчився в січні місяці 2021 року. У момент дії картки позивач користувався кредитними коштами, сплачував заборгованість за кредитом та відсотки за його користування та інші платежі. У січні банк запропонував для припинення кредитного договору сплатити залишок заборгованості. 16.01.2023р. на пропозицію банку позивачем для повного закриття кредитного карткового рахунку було внесено на рахунок банку 28 500,00 грн., чим повністю виконано умови кредитного договору. Відповідно до вимог цивільного законодавства зобов`язання між сторонами припинились їх виконанням. Однак, як вказує позивач, незважаючи на повне виконання вимог кредитного договору, відповідач безпідставно вимагає сплату вигаданого боргу, який постійно збільшується. Внаслідок протиправних дій відповідача позивачу завдано моральну шкоду. Моральна шкода завдана постійним безпідставним тиском з боку відповідача. Через тривалий стрес, як зазначає позивач, він нервує, що негативно відображається на здоров`ї, оскільки він є інвалідом 2 групи. Крім того, він повинен витрачати час на відновлення справедливості, оскільки відповідач протягом тривалого часу не вчинив жодних реальних дій для врегулювання ситуації. Розмір моральної шкоди оцінений у 150 000,00 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07.03.20024р. справу за позовом [PERSON] передано на розгляд за підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 06.05.2024р. відкрито провадження в даній справі, постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач відзиву на позовну заяву до суду не направив, хоча про розгляд даної справи повідомлений належним чином. Ухвалу про відкриття провадження у справі та позов з додатками відповідач отримав 03.12.2024р., про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення. На підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України справа розглянута за наявними в ній матеріалами. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, заслухавши учасників справи, судом встановлено наступне. 30.12.2017р. [PERSON] підписав Заяву (оферту) №200112547, за якою запропонував Публічному акціонерному товариству «Банк Форвард» на умовах, викладених у Заяві, Умовах надання та обслуговування платіжних карток ПАТ «Банк Форвард» та Тарифах за платіжними картками фізичних осіб, укласти Договір про надання та використання платіжної картки. Вказана Заява містить анкетні дані відповідача, його контактну інформацію. Також в ній зазначено, що позивач погоджується, що складовою та невід`ємною частиною Договору про картку будуть Умови по карткам та Тарифи по карткам, які розміщені банком у місці, в якому було оформлено дану заяву, в мережі Інтернет на сайті Банку, у відділеннях Банку, примірники яких позивач має, з якими ознайомлений, повністю згоден, їх зміст розуміє та положень яких зобов`язується неухильно дотримуватись. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Частиною першою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями статті 638 Цивільного Кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У відповідності до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі Заяви від 30.12.2017р. позивачу було відкрито рахунок № [NUMBER] та випущено платіжну картку № [NUMBER] . Як зазначає позивач, він користувався кредитними коштами, сплачував заборгованість за кредитом та відсотки за його користування та інші платежі. Позивач стверджує, що для повного закриття кредитного карткового рахунку ним було внесено на рахунок банку 28 500,00 грн., що свідчить про припинення кредитного договору, який укладений між банком та позивачем. Разом з тим, відповідач, незважаючи на повне виконання вимог кредитного договору, безпідставно вимагає сплату вигаданого боргу. У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, припинення зобов`язання може бути обумовлено не будь-яким, а належним його виконанням. Вимоги, що визначають належне виконання зобов`язань, містяться в законах, договорах, а за їх відсутності - у вимогах, що звичайно ставляться. Під належним виконанням зобов`язання розуміють виконання належній особі, в належному місці, в належний строк з додержанням усіх інших вимог і принципів виконання зобов`язань. Якщо учасники зобов`язання порушують хоч би одну з умов його належного виконання, зобов`язання не припиняється, а трансформується (змінюється), оскільки в такому випадку на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки - відшкодування збитків, сплата неустойки та ін. Виконання таких додаткових обов`язків, як правило, не звільняє боржника від реального виконання зобов`язання. Лише після того, як сторони здійснять усі дії, що випливають із зобов`язання, воно вважатиметься припиненим. Так, з листів Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк Форвард» Караченцева А. від 17.01.2024р. №91/02, від 01.12.2023р. №17/23/02, від 29.09.2023р. №26/1-08-16602 вбачається, що дійсно позивачем 16.01.2023р. внесено на рахунок для погашення заборгованості кошти в сумі 28 500,00 грн. Однак рахунок у Банку був арештований і у зв`язку з арештом зазначені грошові кошти не були направлені на погашення заборгованості за договором. При цьому після зняття в Банку арешту з рахунку внаслідок закінчення виконавчого провадження 29.05.2023р. позивач отримав внесені на рахунок кошти 28 500,00 грн. через АТ КБ «ПриватБанк», як відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами відповідно загального Переліку вкладників. Таким чином, кошти в сумі 28 500,00 грн. не були направлені на погашення заборгованості за договором. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не доведено належними засобами доказування припинення зобов`язань, які виникли з укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору, що оформлений заявою від 30.12.2017р. Щодо стягнення коштів у якості моральної шкоди слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Оскільки судом не встановлено порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача, то підстав для стягнення моральної шкоди немає. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, в суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed