Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь [PERSON] на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , на підставі заочного рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 06 липня 2021 року по справі № 720/1045/21 до 1/8 частини заробітку (доходу) щомісячно та стягнути судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що між ним та [PERSON] був укладений шлюб, від якого у них [INFO] народився син - [PERSON] . На даний час дитина мешкає разом із матір`ю, а з позивача на підставі заочного рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 06 липня 2021 року стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму доходів для дитини відповідного віку, починаючи із 18 травня 2021 року й до повноліття дитини. Як вказав [PERSON] , після ухвалення вказаного судового рішення, у нього змінився матеріальний стан, у зв`язку з чим виконувати обов`язок зі сплати аліментів у розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, він не має можливості. Так, за твердженням позивача, при ухваленні заочного рішення Новоселицьким районним судом Чернівецької області не було враховано його матеріальний стан як платника аліментів. Від повторного шлюбу у [PERSON] народилась донька - [PERSON] , [INFO] , на утримання якої позивач також сплачує аліменти у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 липня 2024 року відповідно до судового наказу, виданого 24 липня 2024 року Садгірським районним судом міста Чернівців у справі з єдиним унікальним № 726/1977/24. Як заначив позивач, наразі він зобов`язаний сплачувати аліменти на двох своїх дітей у розмірі половини свого заробітку (доходу), що ставить його в скрутне матеріальне становище, оскільки він є військовослужбовцем та значні витрати несе на військове забезпечення, зокрема амуніцію, технічне забезпечення, лікарські засоби, тактичне спорядження та інші речі, які є надзвичайно дорогими, що обмежує його можливості сплачувати поточний розмір аліментів. Крім того, за твердженням [PERSON] , під час виконання військових обов`язків він зазнав значного погіршення стану здоров`я як морального, так і фізичного, що потребує додаткових витрат на медичну допомогу, придбання ліків. Постійна небезпека, напруга та психологічний тиск під час бойових дій викликає у позивача значний моральний і психологічний стрес, в результаті чого трапляються нервові зриви та депресивні фази, що суттєво впливають на його загальний стан та можливість ефективно виконувати свої обов`язки та на фінансову стабільність. Крім того, як вказав [PERSON] , скрутне матеріальне становище, у зв`язку із необхідністю сплати аліментів у розмірі половини його доходу та неможливість забезпечити себе необхідними для виживання речами, створює додатковий психологічний тиск для нього. Вказані обставини, на думку позивача, слугують підставами, які у відповідності до положень статтей 182 та 192 Сімейного кодексу України дають можливість зменшити розмір аліментів, що стягуються з позивача на користь [PERSON] на підставі заочного рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 06 липня 2021 року, на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , з 1/4 частини до 1/8 частини із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи мінімальний рекомендований розмір аліментів згідно із прожитковим мінімумом для дітей віком від 6 до 18 років у розмірі 1598 гривень 00 копійок, що встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік». У відповідності до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України представником відповідача, [PERSON] , - адвокатом Лобач Наталією Іванівною, яка діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВІ № 1253191 від 15 листопада 2024 року, на адресу суду був направлений відзив на позовну заяву, що був зареєстрований за вхідним № 8171/24-вх від 19 листопада 2024 року, у якому сторона відповідача проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечувала, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Так, представник відповідача зазначила, що на обґрунтування позовних вимог щодо зменшення розміру аліментів позивач вказує, що у нього змінився матеріальний стан, який пов`язаний з тим, що у нього від другого шлюбу народилася донька - [PERSON] , [INFO] , на утримання якої він також сплачує аліменти у розмірі 1/4 частини від його заробітку та доходів згідно судового наказу, виданого Садгірським районним судом міста Чернівців, проте доказів наявності зазначеного судового рішення до позовної заяви не надано. Сторона відповідача також звернула увагу суду, що зі змісту позовної заяви не зрозуміло чому саме зачіпається матеріальний стан [PERSON] щодо однієї дитини, в даному випадку сина сторін, на утримання якого стягується аліменти у розмірі 1/4 частини доходу, при цьому аліменти на утриманні іншої дитини - [PERSON] , на утримання якої нібито теж стягується аліменти у такому ж самому розмірі, залишаються без змін. Як вказала представник відповідача, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою, про що зазначив Верховний Суду у своїй постанові від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20. Сама по собі зміна сімейного стану позивача, а саме народження іншої дитини, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Адже позивач повинен належними та допустимими доказами підтвердити погіршення його майнового стану, у тому числі у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу. Також адвокат наголосила, що судова практика містить висновки і щодо того, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідний розмір коштів на утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку щодо утримання дитини (відповідний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 755/14148/18 та від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20). Представник відповідача вказала, що [PERSON] у своєму позові вказає, що наразі він є військовослужбовцем, у зв`язку з чим несе додаткові витрати, у тому числі на лікування, проте доказів на підтвердження зазначених обставин не надав. Разом з тим, як зазначила адвокат, у відповідності до положень Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовець який проходить військову службу в лавах Збройних Сил України перебуває на повному забезпеченні держави (речовому, продовольчому тощо) та отримує грошове забезпечення, в тому числі надбавки за звання, вислугу років. Також позивач, як військовослужбовець, відповідно до наведених положень Законів України, проходить безкоштовне лікування та реабілітацію в зв`язку з погіршенням здоров`я. Тому, твердження [PERSON] , що йому необхідно прикладати значних зусиль для здійснення свого матеріального забезпечення як військовослужбовця, є неправдивими та такими, що підривають довіру до Збройних Сил України. На переконання сторони відповідача, позивач не надав жодного належного, достовірного та допустимого доказу на підтвердження обставин, які можуть слугувати підставою для зменшення розміру аліментів, які стягуються на утримання спільного з відповідачем сина, тому у задоволенні позовних вимог просили відмовити у повному обсязі. Процесуальним правом на надання відповіді на відзив у відповідності до положень статті 179 Цивільного процесуального кодексу України позивач не скористався. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 05 листопада 2024 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, що стягуються на утримання неповнолітньої дитини, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 26 листопада 2024 року відкладено проведення підготовчого судового засідання у справі, у зв`язку із наданням позивачу строку для реалізації свого права на надання відповіді на відзив. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 12 грудня 2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, що стягуються на утримання неповнолітньої дитини та призначено справу до судового розгляду. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, що стягуються на утримання неповнолітньої дитини, судом не вживалось. Позивач, [PERSON] , у судове засідання, призначене на 10 січня 2025 року, не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України за адресою місця перебування, що вказана у позовній заві. Судова повістка про виклик до суду позивача повернулась на адресу суду з відміткою УДППЗ «УКРПОШТА» - «адресат відсутній за вказаною адресою». Про причини своєї неявки [PERSON] суд не повідомив, разом із тим скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, до позовної заяви додав письмове клопотання, відповідно до якого просив розгляд справи за його позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, що стягуються на утримання неповнолітньої дитини, проводити за його відсутності, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Крім того, 10 січня 2025 року з використанням підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи на адресу суду від представника позивача - адвоката Махно Анастасії Володимирівни, яка діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АХ № 1231946 від 09 січня 2025 року, надійшла заява, що була зареєстрована за вхідним № 136/25-вх., відповідно до якої остання повідомила, що 09 січня 2025 року між нею та [PERSON] був укладений Договір про надання правничої допомоги, відповідно до умов якого їй доручено здійснювати представництво інтересів останнього у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, що стягуються на утримання неповнолітньої дитини. Представник позивача зазначила, що згідно наказу командира військової частини [NUMBER] (по строковій частині) від 31 грудня 2024 року № 366, майор [PERSON] , позивач по справі, перебуває у відрядженні. Позивач та його представник позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити, розгляд справи здійснювати за їх відсутності. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання також не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки відповідач суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за її відсутності не надала, однак скористалась правом, наданим частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника - адвоката Лобач Наталію Іванівну. Представник відповідача - адвокат Лобач Наталія Іванівна у судове засідання, призначене на 10 січня 2025 року, теж не з`явилась, проте скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, з використанням підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи направила на адресу суду заяву, що була зареєстрована за вхідним № 8820/24-вх. від 18 грудня 2024 року, відповідно до якої вказала, що проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечують, вважають позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, просила розгляд справи проводити за відсутності сторони відповідача. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Положеннями частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать їх відповідні заяви, подані їх представниками та долучені до матеріалів справи. В даному випадку суд також бере до уваги позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18 та від 24 жовтня 2024 року у справі № 752/8103/13-ц, в яких зазначено, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що будучи завчасно належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, учасники процесу у судове засідання не з`явились, звернулись на адресу суду з заявами про розгляд справи за їх відсутності, враховуючи те, що справа перебуває на розгляді у суді вже тривалий час, на протязі якого сторони мали об`єктивну змогу надати суду усі наявні у них докази по справі, підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви та відзиву на позовну заяву, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Як свідчать наявні в матеріалах справи докази, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Зазначена обставина учасниками справи не оспорювалась та належним чином не спростована, а тому у суду не має сумнівів щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання, а отже відповідно до частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України вона не підлягає доказуванню. Під час перебування у шлюбі, у сторін [INFO] у місті Харкові народився син - [PERSON] , про що 30 червня 2017 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області складено відповідний актовий запис № 38 та видане свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а. с. 16). Згідно вказаного свідоцтва про народження батьками дитини зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Таким чином, на підставі вказаного документу судом встановлений факт походження дитини від сторін по справі. 06 липня 2021 року Новоселицьким районним судом Чернівецької області у заочному порядку у справі з єдиним унікальним № 720/1045/21 ухвалено рішення, яким задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дитину - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 травня 2021 року й до повноліття дитини (а. с. 14 - 15). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 13 квітня 2023 року Сокільницькою сільською радою Львівського району Львівської області судом встановлено, що [PERSON] є також батьком [PERSON] , яка народилась [INFO] у місті Пустомити Львівського району Львівської області. Матір`ю дитини згідно вказаного свідоцтва про народження є [PERSON] (а. с. 17). Також згідно копії посвідчення офіцера серії [NUMBER] , виданого 12 квітня 2023 року, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , перебуває на військовій службі у Збройних Силах України, має військове звання «майор» та проходить службу у військовій частині [NUMBER] (а. с. 12). При вирішенні дану спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та Сімейного кодексу України. Так, відповідно до положень частини 1 статті?1 та частини 1 статті?2 Сімейного кодексу України зміст майнових прав та обов`язків батьків і дітей, а також регулювання майнових відносин між батьками та дітьми визначається зазначеним кодексом. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини 8 та 9 статті 7 Сімейного кодексу України). Приписами частини 2 статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України чітко визначений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Аналогічне за своїм правовим змістом роз`яснення міститься також й у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 25 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Отже, з огляду на наведене слід зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, який передбачено у частині 4 статті 155 Сімейного кодексу України. Окрім цього, згідно приписів Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Такий припис доводить факт підвищеного захисту прав дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому суд зауважує, що згідно з положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована?постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року?та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 18 зазначеної вище Конвенції передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що при вирішенні даного спору доцільно застосовувати положення частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У статті 150 Сімейного кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. При цьому батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу їх матері, батька (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами в ході судового розгляду справи неповнолітній син сторін - [PERSON] проживає разом з матір`ю та фактично знаходяться на її утриманні, а отже тягар по її утриманню здебільшого покладається на відповідача. Зазначені обставини жодним чином не спростовані позивачем під час судового розгляду. Імперативними припасами частин 1 та 2 статті 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Аналогічне роз`яснення щодо обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів надане Пленумом Верховного Суду України в абзаці 3 пункту 17 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (частина 2 статті 182 Сімейного кодексу України). Разом із тим, положеннями частини 1 статті 192 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Аналізуючи зміст статей 181 та 192 Сімейного кодексу України слід дійти висновку, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13. А також подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 727/1599/22, від 30 березня 2023 року у справі № 509/5304/20, від 14 червня 2023 року у справі № 758/8284/21 та багатьох інших. Отже, статтею 192 Сімейного кодексу України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз змісту даної норми дає підстави для висновку, що зміна розміру аліментів у бік зменшення можлива за обов`язкової сукупності наступних обставин: по-перше, відбулася зміна матеріального стану платника, в результаті якого у нього погіршився матеріальний стан (зменшився його дохід чи у його розпорядженні залишається менша сума грошових коштів, чи виникли грошові зобов`язання, які потребують додаткових матеріальних витрат тощо), або змінився сімейний стан (одруження, народження дітей, поява інших утриманців тощо); по-друге, такі зміни у матеріальному стані платника аліментів мають бути істотними; по-третє, вказані обставини мають виникнути виключно після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів, оскільки презюмується, що при визначенні аліментів суд встановлює дійсні обставини, в тому числі передбачені статтею 182 Сімейного кодексу України щодо наявності утриманців тощо, які необхідні для визначення розміру аліментів. При цьому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосована при наявності відповідних обставин для цього. При розгляді справ зазначеної категорії до предмета доказування відносяться обставини, які свідчать про існування змін, що відбулись в матеріальному чи сімейному становищі платника аліментів, і що саме такі зміни вплинули на його здатність сплачувати аліменти в присудженому судовим рішенням розмірі. Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , з 1/4 частини на 1/8 частину всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, позивач посилається на те, що у нього змінилось на даний час матеріальне становище, яке є складним, та він, окрім спільної з відповідачем дитини, сплачує аліменти на утримання дитини від другого шлюбу - [PERSON] , [INFO] , що є підставою для зменшення розміру аліментів. Так, за твердженням позивача, з 17 липня 2024 року відповідно до судового наказу, виданого 24 липня 2024 року Садгірським районним судом міста Чернівців у справі з єдиним унікальним № 726/1977/24, він сплачує аліменти на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Разом із тим, надані до позовний заяви докази та інші матеріали справи не містять копії вказаного судового наказу Садгірського районного суду міста Чернівців, виданого 24 липня 2024 року, а також доказів, що вказане судове рішення звернуте до виконання та на підставі нього з позивача стягуються аліменти на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Також [PERSON] не надав жодного доказу на підтвердження того, що його матеріальний стан наразі зазнав суттєвих змін порівняно з тим, який у нього був на час ухвалення судового рішення 06 липня 2021 року Новоселицьким районним судом Чернівецької області. Як убачається з наданих позивачем доказів, [PERSON] є військовослужбовцем Збройних Сил України та входить до старшого офіцерського складу, оскільки має військове звання «майор», проте відомості про свої доходи суду не надав. Так само й не надав доказів того, що фактичного з нього утримуються аліменти на утримання доньки - [PERSON] згідно відповідного судового наказу, виданого 24 липня 2024 року Садгірським районним судом міста Чернівців (копія якого, як вже зазначалось, в матеріалах справи відсутня), й те, що він несе додаткові витрати для виконання своїх службових обов`язків, про які зазначив у позові. У матеріалах справи відсутні докази фінансового становища позивача з моменту стягнення аліментів, а відтак суд не може перевірити чи дійсно відбулося погіршення його фінансового становища. Таким чином, оскільки позивач не надав доказів щодо свого матеріального стану, сукупного доходу, тому не можливо встановити чи призведе зменшення розміру аліментів на утримання сина до обмеження прав останнього, або таке зменшення навпаки не буде обмежувати права дитини на достатній рівень життя. В даному випадку єдиною доведеною обставиною, що впливає на визначення розміру аліментів, є народження у позивача ще однієї дитини від іншого шлюбу, проте зазначена обставина не може слугувати безумовною підставою для зменшення розміру аліментів з огляду на судову практику з цього приводу. Так, Верховний Суд у свої постанові від 22 липня 2024 року у справі № 688/4308/23 (провадження № 61-5168св24) вказав, що «зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дітей, які народилась в іншому шлюбі, а також дружину, без доведення погіршення майнового становища, самі по собі не є підставою для зменшення розміру аліментів». Аналогічні за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-702св19), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20), від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21), від 03 липня 2024 року у справі № 552/2073/23 (провадження № 61-1193св24). Крім того у постанові від 16 вересня 2024 року у справі № 591/6388/22 (провадження № 61-153св24) Верховний Суд вирішуючи аналогічний спір зазначив, що «у справі, що переглядається: позивач звернувся з позовом про зменшення розміру аліментів в обґрунтування якого вказав, що у нього відбулись зміни сімейного та матеріального стану, у зв`язку з укладенням нового шлюбу, народженням ще однієї дитини в цьому шлюбі, на яку судом присуджено до стягнення аліменти у розмірі 1/6 частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вважав, що зміна сімейного стану є самостійною підставою для зменшення розміру аліментів. Просив зменшити розмір аліментів, які стягуються на неповнолітнього сина з 1/4 до 1/6 частини заробітку (доходу) платника податків, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з моменту набрання законної сили судовим рішенням і до повноліття дитини; позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів на неповнолітнього сина або які свідчать про неможливість надавати матеріальну допомогу сину; народження другої дитини у іншому шлюбі, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів; з огляду на викладене, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки належними та допустимими доказами позивач не підтвердив погіршення його майнового стану». Відповідно до частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, повертаючись до обставин даної справи, слід зазначити, що [PERSON] в порушення свого процесуального обов`язку не надано жодного належного та допустимого доказу, окрім як зміни свого сімейного стану (народження ще однієї дитини у іншому шлюбі), на підтвердження не можливості сплачувати аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно. При цьому, хоча зміна сімейного стану й береться до уваги при зміні розміру аліментів, проте в даному випадку позивач як батько не має компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Також суд вважає за необхідне зауважити, що в даному випадку спільна дитина сторін, попри усі негаразди і розлучення батьків, має право на належний рівень життя. Твердження позивача про те, що він має на утриманні малолітню дитину від іншого шлюбу, як вже зазначалось, не можуть бути безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, оскільки права однієї дитини не можуть порушуватися за рахунок іншої. Крім того, позивачем не доведено, що сукупний розмір аліментів, які підлягають стягненню з нього на утримання обох дітей, перевищує розмір відрахувань, визначених статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження». Присуджений розмір аліментів - 1/4 частина заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, що підлягають стягненню з позивача на користь відповідача відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення до 1/8 частини, у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дитину від другого шлюбу - [PERSON] , [INFO] , без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини - [PERSON] , [INFO] , та суперечитиме його інтересам. Будь-яких інших доказів на підтвердження погіршення свого майнового стану, у тому числі, у зв`язку народження ще однієї дитини від іншого шлюбу, позивачем суду не надано. З цього приводу слід зазначити, що в силу принципу змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення за їх допомогою обставин цивільної справи. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями частини 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як вже зазначалося, у статті 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених Цивільним процесуальним кодексом України. Згідно з частиною 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому, учасник справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини 2 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 зробила правовий висновок, відповідно до якого принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Також слід відмітити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, внаслідок чого виникла б необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] суд у відповідності до положень підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У пункті 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Таким чином судові втрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем. З огляду на вище викладене,

Outcome: dismissed