Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] , в особі представника позивача адвоката Данищука В. В. звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд усунути перешкоди у володінні і користуванні власністю, виселивши [PERSON] з будинку за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування вимог вказує на те, що вона є власницею житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , який належить їй на підставі договору дарування від 24.12.2004, посвідченого державним нотаріусом Заставнівської державної нотаріальної контори Малітовською Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за №3844. Вказала що вона із позивачем вже давно розірвали шлюб, після чого діти залишилися на її повному утриманні та проживати разом із нею у зазначеному вище будинку. 07.07.2023 Заставнівським районним судом Чернівецької області, з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на користь позивачки [PERSON] на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] в розмірі половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно і до досягнення дітьми повноліття. Однак вказані аліменти відповідач не сплачує, у зв`язку із чим утворилася значна заборгованість. В житловому будинку, власником якого є позивач [PERSON] , зареєстровані та проживають: власниця - [PERSON] , [INFO] , співмешканець - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] . Жити із відповідачем стало нестерпно, оскільки він систематично створює конфлікти на побутовій основі, психологічно тисне та принижує дітей та її, чим створює напружену атмосферу в сім`ї та робить спільне прживання неможливим. Відносно [PERSON] , [INFO] складено три протоколи про адміністративні правопорушення по ст.173-2 КУпАП, які в подальшому скеровані до Заставнівського районного суду Чернівецької області та винесено постанови про накладення адміністративного стягнення. Також за зверненням позивачки [PERSON] були внесенні відомості до ЄРДР за №12024263090000173 про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.164 ККУ. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми права, які регулюють спірні правовідносини, просила позов задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, обгрунтувала вищенаведеним, просила задовольнити. Також вказала, що має в господарсті дві корови та кури, відповідач часом поратися допомагає по господарсту, але зазвичає вона все робить сама. Отримані молочні продукти використовують для власного споживання, те що залишається реалізовує для отримання прибутку, який витрачає на потреби дітей. Відповідач в свою чергу жодним чином в утриманні будинку не допомагає, аліменти та комунальні послуги не сплачує, постійно створює конфліктні ситуації, діти його бояться та уникають, в добровільному порядку покинути будинок відмовляється. Представник позивача адвокат Данищук В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказавши що позовні вимоги є необґрунтованими. Зазначив, що за час проживання сім`єю у них дійсно були суперечки на побутовому конфлікті, також вказав на ту обставину, що продукти харчування купує самостійно, для себе, відповідно і готує один. Про заборгованість по аліментам знає, однак виплачувати її не збирається, оскільки не має постійного місця роботи, а тільки тимчасові підробітки, з чого і живе. Не заперечував того факту, що вони із позивачкою не пов`язані спільним побутом та мають різіні бюджети. Підтвердив факт вчинення ним домашнього насильства. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В силу ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 24.12.2004 року [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.8). Згідно даного договору дарування, зареєстрованого в реєстрі за №3844 [PERSON] стала власником житлового будинку з господарськми будівли та спорудами, в [ADDRESS] . 13.06.2023 рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). 07.07.2023 Заставнівським районнм судом Чернівецької області стягнуто аліменти з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] в розмірі половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно з дня подачі заяви і до досягнення дітьми повноліття. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (ст.41 Конституції України). Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст.47 Конституції України). Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (ст.9 ЖК України). Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. За приписами ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Приписами ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2021-2025 роки, власником домогосподарства з реєстрацією місця проживання на території населеного пункту по [ADDRESS] , головою вказаного домогоспоарства є [PERSON] . Членами вказаного домогосподарства є [PERSON] , [INFO] , співмешканець - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] (а.с.14-15). Дана обставина також підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 21.08.2024 (а.с.17). Також з даного акту вбачається, що будинок загальною площею 50 м.кв., житлова площа 25 м.кв., кількість житлових кімнат - 3, житловий будинок газифіковано, знаходиться в доброму стані, у користуванні мають земельну ділянку 0.53 га, багаторічними насадженнями 0,032 га, земельний пай 1,2124 га, що здається в оренду ТОВ «Мрія Буковини». Із відповідей ГУ НП ЧРУП ВП №3 (м.Заставна) №11012/123/47/01-2024 на запити відповідачки [PERSON] та її доньки вбачається, що відносно відповідача [PERSON] складено три протоколи про адміністративні правопорушення ст.173-2 КУпАП, та внесено відомості в ЄРДР за №12023263090000173 за ч.1 ст.164 ККУ (а.с.18-22). Постановами Заставнівського районного суду Чернівецької області від 13.12.2023 та від 08.07.2024 накладено адміністративні стягнення у виді штрафу, що були ним сплачені (а.с.23-30). Розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 23.08.2024 підтверджує борг за відповідачем [PERSON] по не сплаті аліментів у сумі 71 121,05 грн. (а.с.31). Крім того, допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] дані обставини підтвердила та вказала, що є сусідкою позивачки та відповідача, також вказала на ту обставину , що зі сторони їхнього будинку постійно чути сварки. Охарактеризувала відповідача як поганого батька, від якого діти ніколи не відчували любові та ласки, відповіно бояться та не поважають. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У ч.1 ст.401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст.405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК УРСР). «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України). Фізична особа може мати кілька місць проживання (частина шоста статті 29 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 зазначено, що: «…статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю…». Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, а власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Вказаний висновок висвітлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №447/455/17. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] , який отримано внаслідок укладення договору дарування, а відповідач є колишнім чоловіком, відповідно не є членом сім`ї. Відомостей про надання згоди [PERSON] на проживання відповідача в її житловому будинку матеріали справи не містять. У справі також встановлено, що між сторонами постійно виникають конфліктні ситуації на побутовій основі, що підтверджується зверненнями позивачки з відповідними заявами до відділу поліції, у яких зазначено, що відповідач незаконно проживає в спірному будинку та постійно вчиняє сімейні конфлікти. Крім того, судом встановлено, що під час однієї із таких сварок відповідач зламав доньці [PERSON] палець, через що остання боїться та уникає батька. При цьому судом врахована Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа №6-709цс16, відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивачів права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.89 ЦПКУкраїни суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, коли право власника майнапорушене, він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном, суд приходить до висновку, що позивачка правомірно вимагає усунення будь-яких порушень своїх прав користуватися та розпоряджатися домоволодінням, що належить їй на праві власності, шляхом виселення. Вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та оцінюючи усі докази в їх сукупності, доводи свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є правомірними та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивачем доведено факт порушення відповідачем права користування належним позивачу на праві власності житловим будинком, та, в даному випадку, така міра втручання, як виселення, здійснюється згідно із законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, і є необхідним у демократичному суспільстві - в інтересах та для захисту прав і свобод позивача у справі. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню у спосіб, визначений позивачем про необхідність усунути позивачці перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом виселення відповідача [PERSON] . З урахуванням наведеного, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] і має підстави для їх задоволення.

Outcome: approved