Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] про стягнення грошових коштів у вигляді інфляції та трьох відсотків річних. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.03.2010 року по справі № 2-1612/2010, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22.12.2010 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2011 року, з [PERSON] на користь позивача було стягнуто борг у сумі 159 534 гривні. У 2011 році виконавчий лист по зазначеній справі було пред`явлено для виконання в Комунарський ВДВС. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.06.2014 року боржника [PERSON] було оголошено у розшук. У грудні 2014 року виконавчий документ повернули заявнику посилаючись на те, що боржника не було розшукано. 30 квітня 2015 року за заявою стягувача було відкрито виконавче провадження, але постановою державного виконавця від 14.12.2015 року у зв`язку з ненадходженням до відділу повідомлення про розшук боржника виконавчий документ було повернуто. У січні 2017 року ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.06.2014 року було виконано, а [PERSON] розшукано, у зв`язку з чим, [PERSON] знов пред`явив виконавчий лист до виконання, але 23.01.2017 року державний виконавець повернув йому виконавчий лист у зв`язку зі спливом строку пред`явлення його до виконання. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.02.2017 року заяву [PERSON] про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа по цивільній справі №2-1612/2010 до виконання\~задоволено, поновлено строк пред`явлення виконавчого документу по цивільній справі №2-1612/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу строком на три роки. Відповідач достовірно знаючи про судове рішення про стягнення боргу добровільно його не виконує, тому просить стягнути з відповідача на його користь інфляційних витрат за період з 07.04.2017 року по 07.03.2024 року в сумі 115945,25 грн. та неустойки у вигляді трьох відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 33120,84 грн., а також витрат на правову допомогу. Ухвалою суду від 13 травня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, справу призначено до розгляду, відповідачеві надано строк на подання відзиву. У судове засідання позивач та його представник адвокат Трачук Н.І. не з`явилися, надали суду заяву, в якій заявлені позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, посилаючись на законність та обґрунтованість заявлених вимог, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому порядку, причину неявки суду не повідомив. Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України якщо учасник справи був належним чином повідомлений про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відзив на позов у відповідності до ст. 178 п.8 ЦПК України не надано, позивач не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача, на підставі документів наявних у матеріалах справи з ухваленням заочного рішення, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з ч.1 п.2 ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає, що позов підлягає задовольнню частково, виходячи з наступного. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.03.2010 року по справі № 2-1612/2010, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22.12.2010 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2011 року, з [PERSON] на користь позивача було стягнуто борг у сумі 159 534 гривні. У 2011 році виконавчий лист по зазначеній справі було пред`явлено для виконання в Комунарський ВДВС. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.06.2014 року боржника [PERSON] було оголошено у розшук. У грудні 2014 року виконавчий документ повернуто стягувачу, посилаючись на те, що боржника не було розшукано. 30 квітня 2015 року за заявою стягувача було відкрито виконавче провадження, але постановою державного виконавця від 14.12.2015 року у зв`язку з ненадходженням до відділу повідомлення про розшук боржника виконавчий документ було повернуто. У січні 2017 року ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.06.2014 року було виконано, а [PERSON] розшукано, у зв`язку з чим, [PERSON] знов пред`явив виконавчий лист до виконання, але 23.01.2017 року державний виконавець повернув йому виконавчий лист у зв`язку зі спливом строку пред`явлення його до виконання. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.02.2017 року заяву [PERSON] про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа по цивільній справі №2-1612/2010 до виконання\~задоволено, поновлено строк пред`явлення виконавчого документу по цивільній справі №2-1612/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу строком на три роки. Відповідач достовірно знаючи про судове рішення про стягнення боргу добровільно його не виконує, доказів виконання вищезазначеного рішення суду в матеріалах справи немає, що також підтверджено відповіддю Комунарського відділу ДВС. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд, задовольняючи позов частково, виходить з наступного. Згідно ч.2 п.1 ст.11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:\~1) договори та інші правочини. Згідно ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно ч.4 ст.14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц зазначила: «Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році)». У Постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 викладена наступна правова позиція: «Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення». Однак, згідно п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Верховний Суд у Постанові від 31.01.2024 року у справі № 183/7850/22 зазначив: «Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ч.1 ст.14 ЦК України). Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі № 320/8618/15-ц). У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Касаційний суд вже робив висновки щодо застосування п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія п.18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.09.2023 року в справі № 910/8349/22). Тлумачення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч.2 ст.625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, як кредитор у грошовому зобов`язанні за договором позики, заборгованість за яким стягнуто заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.03.2010 року по справі № 2-1612/10 у розмірі 20\~000 дол., з позовом до відповідача, як боржника, з вимогою про стягнення на свою користь інфляційних втрат та три проценти річних згідно ст.625 ЦК України за період з 07.04.2017 року по 07.03.2024 року за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 115945,25 грн., та 3% річних в сумі 33120,84 грн. З матеріалів справи вбачається, що заборгованість, стягнута 16.03.2010 року з [PERSON] за рішенням суду, ним не погашена, відтак його боргове зобов`язання перед позивачем, як кредитором за договором позики, продовжує існувати. За таких обставин позивач має право на звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача на його користь індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми невиконаного зобов`язання згідно ст.625 ЦК України. Однак, з 24.02.2022 року в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24.02.2022 року (з наступними змінами). Тому, з урахуванням вимог\~п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного стану відповідач, як позичальник, звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов`язання за договорами позики, укладеними з позивачем, як позикодавцем. Розрахунки позивача щодо інфляційних втрат та трьох відсотків річних проведено за період з квітня 2017 року по березень 2024 року, на який припадає дія в\~Україні воєнного стану, тому суд з\~урахуванням вимог\~п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України вважає за необхідне здійснити розрахунок\~за період з 07.04.2017 року по 23.02.2022 року\~наступним чином. Інфляційні втрати\~за період з 07.04.2017 року по 23.02.2022 року складають: квітень 2017 року - індекс інфляції 100,9 на суму 1435,81 грн.; травень 2017 року індекс інфляції 101,3 на суму 2073,94 грн., червень 2017 101,6 на суму 2552,54 грн., липень 2017 індекс інфляції 100,2 на суму 319,07 грн., серпень 2017 індекс інфляції 99,9 на суму 0 грн., вересень 2017 року індекс інфляції 102,0 на суму 3190,68 грн., жовтень 2017 року індекс інфляції 101,2 на суму 1914,41 грн., листопад 2017 року - індекс інфляції 100,9 на суму 1435,81 грн., грудень 2017 року індекс інфляції 101,0 на суму 1595,34 грн., січень 2018 року індекс інфляції 101,5 на суму 2393,01 грн., лютий 2018 року індекс інфляції 100,9 на суму 1435,81 грн., березень 2018 року - індекс інфляції 101,1 на суму 1754,87 грн., квітень 2018 року - індекс інфляції 100,8 на суму 1276,27 грн., травень 2018 по серпень 2018 р. - індекс інфляції 100,0 на суму 0, вересень 2018 р. індекс інфляції 101,9 на суму 3031,15 грн., жовтень 2018 р. індекс інфляції 101,7 на суму 2712,08 грн., листопад 2018 р. індекс інфляції 101,4 на суму 2233,48 грн., грудень 2018 індекс інфляції 100,8 на суму 1276,27 грн., січень 2019 індекс інфляції 101,0 на суму 1595,34 грн., лютий 2019 р. індекс інфляції 100,5 на суму 797,67 грн., березень 2019 р.- індекс інфляції 100,9 на суму 1435,81 грн., квітень 2019 р. індекс інфляції 101,0 на суму 1595,34 грн., травень 2019 р. індекс інфляції 100,7 на суму 1116,74 грн. червень 2019 по серпень 2019 р. індекс інфляції 99,5 на суму 0, вересень- жовтень 2019 р. індекс інфляції 100,7 на суму 1116,74 грн., листопад 2019 р. індекс інфляції 100,1 на суму 159,53 грн., грудень 2019 індекс інфляції 99,8 на суму 0 грн., січень 2020 р. індекс інфляції 100,2 на суму 319,07 грн., лютий 2020 р. індекс інфляції 99,7 на суму 0 грн., березень - квітень 2020 р. індекс інфляції 100,8 на суму 1276,27 грн., травень 2020 р. індекс інфляції 100,3 на суму 478,60 грн., червень 2020 р. індекс інфляції 100,2 на суму 319,07 грн., липень- серпень 2020 р. індекс інфляції 99,8 на суму 0 грн., вересень 2020 індекс інфляції 100,5 на суму 797,67 грн., жовтень 2020 індекс інфляції 101,0 на суму 1595,34 грн., листопад 2020 р. індекс інфляції 100,3 на суму 478,61 грн., грудень 2020 р. індекс інфляції 100,9 на суму 1435,81 грн., січень 2021 індекс інфляції 101,3 на суму 2073,94 грн., лютий 2021р. індекс інфляції 101,0 на суму 1559,34 грн., березень 2021 індекс інфляції 101,7 на суму 2712,08 грн., квітень 2021 р. індекс інфляції 100,7 на суму 1116,74 грн., травень 2021 індекс інфляції 101,3 на суму 2073,94 грн., червень 2021 р. індекс інфляції 100,2 на суму 319,07 грн., липень 2021 р. індекс інфляції 100,1 на суму 159,53, серпень 2021р. індекс інфляції 99,8 на суму 0 грн., вересень 2021 індекс інфляції 101,2 на суму 1914,41 грн., жовтень 2021 р. індекс інфляції 100,9 на суму 1435,81 грн., листопад 2021 р. індекс інфляції 100,8 на суму 1276,27 грн., грудень 2021 р. індекс інфляції 100,6 на суму 957,20 грн., січень 2022 року індекс інфляції 101,3 на суму 2073,94, лютий 2022 року індекс інфляції 101,6 на суму 2552,54 грн. Всього на суму 67\~767,97 грн. Три відсотки річних\~за період з 07.04.2017 року по 23.02.2022 року складають: 2017 рік 268 днів, 2018 рік 365 днів, 2019 рік 365 днів, 2020 рік 366 днів, 2021 рік 365 днів, 2022 рік 54 дня, всього 1837 днів. Сума боргу 159534 грн. * 1837 дні * 3% / 365 = 24087,45 грн. Таким чином, за розрахунком суду з відповідача на користь позивача за період з 07.04.2017 року по 23.02.2022 року підлягає стягненню інфляційні втрати у розмірі 67767,97 грн. та три відсотки річних в сумі 24087,45 грн., а всього в сумі 91855,42 грн. Відповідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами частин 1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А тому позов підлягає задоволенню в тій частині, що ґрунтується на законі, підтверджена встановленими обставинами та наданими суду доказами. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат за заявленими позовними вимогами в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до наступних висновків. Так, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь позивача витрати понесені позивачем на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові покладаються на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. На підтвердження вказаної вимоги представник позивача адвокат Трачук Н.І. надала суду: копію договіру про надання правничої допомоги та представництво, а також акт приймання виконаних робіт. Згідно частин 1-4 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначено докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу, а саме: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Суд вважає, що заявлений представником позивача розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним, завищеним та таким, що не відповідає складності справи та виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих адвокатом послуг. Вказана позиція суду узгоджується із позицією ВСУ, викладеній у постанові від 21.07.2020 року у справі № 915/1654/19. Враховуючи викладене, виходячи із засад об`єктивності, розумності та справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. 00 коп. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Оскільки судом задоволено вимоги позивача частково, а саме з заявленої суми 149066,09 грн. задоволено вимоги на суму 91855,42 грн., тобто на 61,62 %, то з відповідача на користь держави відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню витрати на сплату судового збору пропорційно розміру задоволених вимог, що складає в сумі 918,55 грн.

Outcome: partial