Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки та винагороди. В позовній заяві позивач зазначає, що 05 липня 2019 року відповідачка за договором позики взяла у нього в борг 5000,00 грн. для закупки товару. Борг відповідачка зобов`язалась повернути 05.10.2019 року. Згідно ст. 1048 ЦК винагорода для позикодавця встановлена відповідачкою у формі десяти відсотків від всієї суми щомісячно до дня фактичного повернення всіх грошових коштів. В разі не повернення суми боргу в строк відповідачка зобов`язалась сплатити щоденну неустойку в розмірі 25% від всієї суми. Неустойка згідно ч. 1 ст. 546 ЦК забезпечує виконання договору позики і зменшенню не підлягає. Досудове врегулювання спору результату не дало через відсутність у відповідачки коштів. Відповідачка прострочила повернення боргу і згідно договору позики повинна сплатити щоденну 25 % неустойку. Враховуючи те, що борг не повернуто та договором була встановлена винагорода в розмірі 10% щомісячно до дня повернення коштів, за період з 01 січня 2021 року по 01 травня 2021 року розмір винагороди складає 2279 грн. Щоденна неустойка 25% за період з 01 січня 2021 року по 01 травня 2021 року складає 607500 грн. Через канцелярію суду позивачем [PERSON] подано заяву про зміну (зменшення) позовних вимог, згідно якої просить суд стягнути з відповідачки на його користь 5000 гривень неустойки. Заяву мотивує тим, що 22 липня 2023 року він отримав додаток до відзиву, де зазначено, що відповідачка є інвалідом II групи. При отриманні від нього в борг 5000 гривень [PERSON] заявляла, що вона працює начальником юридичного відділу фірми, а про інвалідність не повідомляла. Зважаючи на інвалідність [PERSON] , він зменшив свої позовні вимоги., просив стягнути з відповідача на його користь неустойку за період з 01 по 04 січня 2020 включно, що складає 5000,00 грн (5000 грн*25%*4 доби). Ухвалою суду від 10.06.2021 по справі відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою суду від 02.11.2023 року клопотання представника відповідача [PERSON] \~адвоката Мамачик\~Д.О.\~про зупинення\~провадження у\~справі задоволено. Зупинено провадження у справі № 367/3587/21 за позовом [PERSON] до\~ [PERSON] про\~стягнення винагороди\~та неустойки - до набрання законної сили рішенням у справі № 367/9817/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки, основного боргу та за зустрічною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. 18.10.2024 на запит суду архівом надано належним чином засвідчену копію рішення по справі №367/9817/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки, основного боргу та за зустрічною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Згідно відмітки на вказаному рішення, останнє набрало законної сили 12.08.2024. Ухвалою суду від 18.10.2024 провадження по справі відновлено, справу призначено до судового розгляду по суті. У відповідності до частини 8 статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 26.11.2021 представником відповідача [PERSON] адвокатом Мамчик Д.О. через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач не погоджується з доводами та позовними вимогами, викладеними в ній на підставі наступного. Позивачем зазначається, що 05.07.2019 року відповідач за договором позики отримала у борг від позивача 5000,00 грн для закупівлі товару, за умови їх повернення до 05.10.2019 року. Однак до позовної заяви позивачем додано копію договору позики від 05.07.2019 року, який містить лише один підпис біля напису «Воронцова І.М.» В той же час, підпису позивача зазначений договір не містить, що дозволяє зробити висновок, що договір є неукладеним, оскільки, сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору. До позовної заяви не додано розписки, яка б підтверджувала укладання договору позики у вигляді передачі грошових коштів, що також дозволяє зробити висновок, що договір є неукладеним. Відповідно до копії договору позики від 05.07.2019 року, доданої до позовної заяви, зазначене місце виконання зазначеного договору у м. Боярка. В той же час, 05.07.2019 року відповідач не перебував у зазначеному населеному пункті, що дозволяє зробити висновок, що договір є не укладеним, оскільки, сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Зазначений розмір неустойки значно перевищує розмір боргових зобов`язань відповідача, а тому вважає, за необхідне застосувати, у даному випадку, положення ч. 3 ст. 551 ЦК України і зменшити розмір неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача. Крім того, з поданої розписки не можливо однозначно встановити, що сторони правочину погодили саме сплату неустойки в розмірі 25% за кожен день прострочення. З поданої розписки встановлено, що відповідач зобов`язувалась сплатити, у разі порушення зобов`язання, неустойку в розмір 25%. Позивач інших доказів на підтвердження своїх вимог до позовної заяви не додав. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки та винагороди в повному обсязі. Позивач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи належним чином повідомлений. В позовні заяві позивач просив розгляд справи проводити у його відсутність. Крім того, від [PERSON] до суду надходила заява, в якій зазначено про те, що у рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 червня 2023 року по справі № 381/110/22 зазначено, що: «Суд у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку оцінив розписку від 05 липня 2019 року і дійшов висновку, що між сторонами дійсно виникли зобов`язальні правовідносини з договору позики. Отже, з урахуванням того, що договір позики між позивачем та відповідачем був укладений у формі розписки, суд вважає, що посилання відповідача на ту обставину, що спірний договір не підписаний позивачем не заслуговують на увагу». 12 грудня 2023 року Київським апеляційним судом винесена постанова провадження 22-ц/824/14420/2023. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 червня 2023 року набрало чинності. А згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням судом не доказуються при розгляді іншої справи. Отже, зазначене у відзиві адвокатом Мамчиком Д. О. не заслуговує на увагу. Відповідач в судове засідання не з`явилась, представник відповідача до суду подавав заяву про розгляд справи за відсутності відповідача. Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог та заперечення відповідача проти позову, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку, приходить до наступного висновку. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Частина друга\~статті 129 Конституції України\~визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.2\~ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно\~ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Та, судом встановлено, що 05 липня 2019 року [PERSON] уклала договір позики. Відповідно до умов цього договору відповідач взяла в борг у [PERSON] 5000 гривень, які зобов`язалась повернути 05 жовтня 2019 року з урахуванням інфляції. Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України винагороду для позикодавця встановлено у формі 10% від всієї суми щомісячно до дня повернення всіх грошових коштів. В разі невиконання та неповернення суми боргу в строк зобов`язалась сплатити щоденну неустойку в розмірі 25% від всієї боргової суми. Неустойка згідно ч.1 ст. 546 ЦК забезпечує виконання договору позики і зменшенню не підлягає. \~ \~ \~ \~Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором\~позики одна\~сторона (позикодавець)\~передає у\~власність другій\~стороні (позичальникові)\~грошові кошти\~або інші\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~а позичальник\~зобов`язується\~повернути \~позикодавцеві таку\~ж суму\~грошових коштів\~(суму\~позики)\~або таку\~ж кількість\~речей того\~ж роду\~та такої\~ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. \~ \~ \~ \~У договорі позики відповідач підтвердила факт отримання в грошових коштів у позивача у розмірі 5000 грн, зважаючи на що суд вважає встановленим факту укладення договору позики навіть за відсутності підпису позивача на ньому. \~ \~ \~ \~Згідно статті 525\~ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За статтею 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України). Згідно статті 610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (положення статті 611 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. \~ \~ \~ \~Як вбачається з матеріалів справи та наданих суду доказів, відповідач не виконує умови договору позики з жовтня 2019 року, станом на день подачі позовної заяви (травень 2021 року) минуло три роки невиконання боржником своїх зобов`язань за договором позики. \~ \~ \~ \~У договорі позики відповідач визначила неможливість зменшення розміру неустойки. \~ \~ \~ \~Суд вважає, що свобода договору та усвідомлення відповідачем розміру неустойки є достатніми підставами для її нарахування у тому порядку та розмірі, яка встановлена договором позики, у зв`язку з чим вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, відшкодування судових витрат у дохід держави має бути покладено на відповідача. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved