Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

До Дзержинського районного суду м. Харкова з позовними вимогами до [PERSON] звернувся [PERSON] та просив суд стягнути з останньої безпідставно набуті кошти у розмірі 5985 грн. 43 коп. та судовий збір у розмірі 1211,20 грн. В обгрунтування позову позивач зазначає, що 10.08.2003 року між [PERSON] та [PERSON] . Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва зареєстровано шлюб, про що в книзі записів актів цивільного стану зроблено запис за №1591. Від шлюбу подружжя має трьох дітей: [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Починаючи з вересня 2023 року на банківський рахунок [PERSON] щомісяця зараховуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей, що підтверджується відповідними квитанціями. Так, в квітні 2024 року позивачу стало відомо про нецільове витрачання аліментів [PERSON] (третьою особою по справі), зокрема, перераховано на рахунок відповідача [PERSON] наступні грошові кошти: 16.12.2023 року на суму 2300 грн., 21.12.2023 на суму 3085,43 грн., 26.12.2023 на суму 600 грн., всього на суму 5985 грн. 43 коп. Посилаючись на ст.1212 ЦК України позивач вказує, що на його думку способом захисту порушених прав дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є витребування майна власником (тобто батьком дітей-позивачем) із чужого незаконного володіння у [PERSON] , оскільки грошові кошти (аліменти) були витрачені на за цільовим призначенням, не на користь дітей. 13.06.2024 судом постановлена ухвала про відкриття провадження у справі, якою справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. 08.08.2024 через підсистему «Електронний суд» позивачем подана заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просив стягнути з [PERSON] : суму безпідставно набутих коштів у розмірі 5985 грн. 43 коп.; інфляційне збільшення у розмірі 254 грн. 97 коп.; 3% річних у сумі 111,18 грн. Також позивач просив в порядку ст.265 ЦПК України встановити в рішенні необхідність органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення нарахувати та стягнути з відповідача на користь третьої особи: 3 % річних з 27.12.2023 року по день виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування, за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів]; інфляційні збитки з січня 2024 року по день виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють це нарахування, за формулою: [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] * [Індекс інфляції]/ / 100% - [Сума боргу]. Стягнути з [PERSON] судові витрати. Відповідачем [PERSON] через свого представника направлено відзив на позовну заяву, в якому остання просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обгрунтування своїх заперечень зазначає, що [PERSON] є неналежним позивачем по справі, оскільки не є власником майна, витребувати яке він просить суд, і не є потерпілим в сенсі пред`явлених позовних вимог. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Суд, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовляє йому у задоволенні позову. Не підлягає судовому захисту також і похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Аргумент позивача, що матір дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] - третя особа по справі, всупереч інтересам дітей, нехтуючи вимогами статті 179 Сімейного кодексу України, здійснила нецільове витрачання аліментів - жодними документами не підтверджено. Також, позивачем не надано до суду жодного підтвердження стосовного того, що виключно ці кошти, які надіслані для оплати послуг ФОП [PERSON] є аліментами, які сплачує позивач. Від представника третьої особи [PERSON] , адвоката Істоміної В. Л., надійшли пояснення щодо заявлених позовних вимог, в яких зазначено, що третя особа підтримує аргументи, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву та запереченнях. [PERSON] вважає, що позивачу не належить право вимоги за пред`явленим позовом щодо стягнення безпідставно набутих коштів. Позивачем не надано до суду доказів, що йому належить право власності на грошові кошти, які були перераховані відповідачу. Контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюють органи опіки та піклування шляхом проведення інспекційних відвідувань одержувача аліментів. У разі якщо дитина досягла такого віку та рівня розвитку, що може висловити свою думку, проводиться бесіда з дитиною з метою з`ясування рівня задоволення її індивідуальних потреб, зокрема у харчуванні, забезпеченні необхідним одягом, іншими речами та засобами, необхідними для її належного догляду та розвитку. У разі якщо під час обстеження умов проживання дитини не вдалося об`єктивно з`ясувати стан задоволення її індивідуальних потреб, служба у справах дітей може звернутися із запитами. Крім того, за загальним правилом, передбаченим частиною першою статтею 1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню. Жодних доказів на підтвердження недобросовісності третьої особи, як виключну умову застосування ст.1212 ЦК України, позивачем подано. На думку третьої особи позивачем обрано невірний спосіб захисту права. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.12.2024 прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову, закрито підготовче провадження по справі. Також суд задовольнив клопотання позивача та витребував докази по справі. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, в повному обсязі. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про час, день та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника відповідача 15.01.2025 надійшла заява, в якій останній просив проводити судове засідання без участі відповідача та його представника, також зазначив, що заперечує проти позовних вимог в повному обсязі. Третя особа та її представник в судове засідання не з`явились, про час, день та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Заяв про розгляд без їх участі, про причини неявки або про відкладення розгляду справи суду не надіслали. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив наступне. Судом встановлено, що 10.08.2003 між [PERSON] та [PERSON] . Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва зареєстровано шлюб, про що в книзі записів актів цивільного стану зроблено запис за №1591. Від шлюбу подружжя має трьох дітей: [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно наданих позивачем квитанцій останній сплачував на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей, а саме: 19.09.2023 року у сумі 15000, 00 грн., 19.10.2023 року у сумі 15000,00 грн., 17.11.2023 року- 15000, 00 грн., 15.12.2023 року - 15000, 00 грн., 16.01.2024 року - 15000,00 грн., 16.02.2024 року - 15000, 00 грн., 16.03.2024 року - 17000, 00 грн. Позивач зазначає, що в квітні 2024 року йому стало відомо про нецільове витрачання аліментів [PERSON] , зокрема, третьою особою було перераховано на рахунок відповідача [PERSON] наступні грошові кошти: 16.12.2023 року на суму 2300 грн., 21.12.2023 на суму 3085,43 грн., 26.12.2023 на суму 600 грн., всього на суму 5985 грн. 43 коп. Відтак, предметом позову у цій справі є вимога позивача про стягнення з відповідача на користь [PERSON] безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 5985,43 грн., а правовою підставою такого позову є стаття 1212 ЦК України. Так, відповідно до частини першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. У висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 16.01.2020 у справі № 753/15556/15-ц, вказано, що за ст. 1212 ЦК України зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Факт перерахування зазначених вище грошових коштів сторонами та третьою особою під час розгляду справи не оспорювався. Позивач вважає, що ці грошові кошти є аліментами, які він сплатив на задоволення потреб дітей, але послуги відповідача, які були оплачені цими коштами, не направлені на задоволення потреб дітей, що свідчить про їх нецільове використання платником. Як зазначено вище, положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зважаючи на зміст зазначеної норми, можна відокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання. Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні немає правового значення чи вибуло майно з володіння власника за його волею, чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК як і загалом норм глави 83 ЦК свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Аналізуючи викладе, можна дійти висновку, що кондиція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. При цьому, набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому вона відпала. З пояснень, наданих третьою особою та відповідачем, судом встановлено, що перерахування грошових коштів у розмірі 5985,43 грн. відбулось за оплату послуг перекладу документів, які здійснює відповідач як суб`єкт підприємницької діяльності. Претензії між замовником та виконавцем цих послуг щодо об`єму, якості і термінів виконання, а також щодо оплати відсутні. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Позивач в обгрунтування своїх позовних вимог зазначив, що власником перерахованих грошових коштів, на його думку, є його діти, а той з батьків, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Тому, обираючи спосіб захисту, установлений положеннями ст.1212 ЦК України, позивач просить суд стягнути безпідставно набуті грошові кошти не на свою користь, а на користь третьої особи ( [PERSON] ), яка є законним представником дітей і отримувачем аліментів від позивача. Щодо обраного позивачем способу захисту права суд зазначає наступне. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). З аналізу вищенаведеного судом правового обгрунтування можна дійти висновку, що правовий механізм, установлений статтею 1212 ЦК України, можна застосовувати як самостійний спосіб захисту права тієї особи, яка вважає себе власником майна, шляхом пред`явлення позову до володільця, і у разі наявності між власником та володільцем майна правових відносин речово-правового характеру. При цьому, зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Відповідно до ч.1 ст.186 Сімейного кодексу України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. Частиною 2 ст.186 Сімейного кодексу України унормовано, що у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Обрання конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц). Обраний [PERSON] , як позивачем по справі, спосіб захисту права, шляхом пред`явлення вимог до [PERSON] про витребування безпідставно набутого майна, з урахуванням правових відносин, які виникли між учасниками справи, змісту та характеру порушення права, на думку суду, не є ефективним. Зважаючи на підстави та предмет позову, суд дійшов висновку, що належним способом захисту права в даному випадку буде звернення позивача з вимогами про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини (дітей) у відділенні Державного ощадного банку України. Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18). Таким чином, з`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні докази, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту і це є самостійною підставою для залишення позовних вимог без задоволення. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, тому судовий збір за подання позову покладається на позивача.

Outcome: dismissed