Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-29 00:00:00

03.07.2024 року, [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд ухвалити рішення, яким позбавити [PERSON] батьківських прав відносно їх неповнолітнього сина , [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 12.01.2024 року Шевченківським районним судом м. Львова ухвалено рішення, згідно якого було розірвано шлюб між [PERSON] , та [PERSON] . За час спільного подружнього життя у них народився син - [PERSON] , [INFO] . 12.06.2024 року, відповідачка [PERSON] привезла сина за місцем проживання позивача та , залишивши заяву про згоду на позбавлення її батьківських прав, свідоцтво про народження сина та деякі особисті речі дитини повідомила, що син проживатиме з позивачем. З вказаної дати син проживає з ним та знаходиться на його повному забезпеченні та вихованні. Матір зовсім не цікавиться дитиною. На підтвердження вказаних обставин, до матеріалів позовної заяви долучено Договір про визначення місця проживання та виховання дитини від 01.12.2023 року, зареєстрований в реєстрі за №1220. Згідно умов даного договору: син [PERSON] буде постійно проживати разом зі своїм батьком, [PERSON] , за місцем його проживання та самостійно ним виховуватись. Мати має право: - безперешкодно бачити, спілкуватися та відвідувати сина за місцем його проживання, завчасно попередивши батька [PERSON] про це по телефону або за допомогою іншого засобу зв"язку. 4. Спільні зобов`язання Батьків : - Батьки зобов`язуються належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання, а також своєчасно повідомляти один одного про зміну свого місця проживання та будь-які інші обставини, що мають суттєве значення для своєчасного виконання своїх зобов`язань за цим договором ; - Батьки зобов`язуються у міру можливості, додатково до перерахованого вище, спільно вирішувати питання виховання сина, спільно організовувати відвідування сином цирку, кінотеатрів, театрів, клубів, а також проведення іншого дозвілля нашого сина; - У випадках, визначених цим договором своєчасно надавати один одному оформлену у встановленому законодавством порядку згоду на тимчасовий виїзд сина за кордон з метою відпочинку або на самостійний виїзд сина з організованою групою дітей на відпочинок, змагання, тощо. 5. Кожна сторона зобов`язується виконувати обов`язки, покладені на неї цим договором та сприяти другій стороні у виконанні її обов`язків. Сторона, що порушила зобов`язання за цим договором, повинна усунути ці порушення. Також до матеріалів позовної заяви долучено нотаріально посвідчену заяву [PERSON] про згоду на позбавлення батьківства від 12.06.2024 року, в якій зазначено, що [PERSON] діючи за власною волею, без погроз, без примусу чи насильства повністю розуміючи значення своїх дій, даною заявою не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, покликаючись на аргументи, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити, та позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина. Зазначив, що з відповідачкою припинив будь-яке спілкування та йому не відомо, чи син спілкується з матір`ю, так як на цю тему з дитиною вони не розмовляють. Заперечив також можливість допиту неповнолітнього сина в судовому засіданні , оскільки це негативно вплине на психо-емоційний стан дитини. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причин неявки суду не повідомила. Подала заяву про розгляд справи у її відсутності, щодо позову не заперечила, просила суд позов задовольнити, та позбавити її батьківських прав. Представник третьої особи [PERSON] просив суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Окрім цього, на адресу суду 27.11.2024 року надійшов висновок Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №260001-вих-169369 про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Згідно даного висновку неповнолітній [PERSON] проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] . З акту обстеження умов проживання від 22.10.2024, складеного відділом «Служба у справах дітей» Шевченківського району вбачається, що за даною адресою створено задовільні умови для проживання. Для виховання та розвиту дитини є кімната, у якій наявне місце для сну, навчання та зберігання речей. За результатами бесіди працівників Відділу з [PERSON] з"ясовано, що [PERSON] більше року не бере участі у вихованні сина. До дитини не приходить та не бере участі у матеріальному забезпеченні сина. Працівниками відділу «Служба у справах дітей» Шевченківського району здійснено вихід за адресою проживання матері дитини, [PERSON] : [ADDRESS] , однак дверей до помешкання ніхто не відчинили. На залишене повідомлення з контактними даними Відділу матір не відреагувала. Згідно нотаріально посвідченого договору від 01.12.2023 визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] .1. Відповідно до заяви від 12.06.2024 посвідченої приватним нотаріусом Львівського МНО - Паламар Р.В., [PERSON] надала згоду якою не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Враховуючи надані [PERSON] пояснення, те, що договором від 01.12.2023 визначено місце проживання дитини з батьком, а також те, що матір дитини має право безперешкодно бачитись та спілкуватись з сином, розгляд справи на засіданні комісії з питань захисту прав дитини відкладався з метою забезпечення [PERSON] явки на засідання комісії неповнолітнього [PERSON] для з"ясування його думки щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав. Проте, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 21.11.2024 [PERSON] надав заяву, якою категорично заперечив участь сина в засіданні комісії, мотивуючи тим, що це нанесе йому непоправну психологічну травму. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 Сімейного кодексу України. Зокрема, пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов"язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення наведеного положення статті 164 Сімейного кодексу України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Як підтверджується матеріалами справи батьки в добровільному порядку визначили місце проживання дитини з батьком та визначили способи участі у вихованні та спілкуванні матері з дитиною. Крім цього, при прийнятті рішення комісія з питань захисту прав дитини не бере до уваги нотаріально посвідчену заяву, якою [PERSON] не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав, оскільки нормами ч. 3, 4 ст. 155 СК України передбачено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов"язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відтак, будь-яких доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] умисно ухиляється від виконання батьківських обов?язків [PERSON] не надано, а комісією під час розгляду ухвали, таких не здобуто. Враховуючи усе вищевказане в сукупності, комісія з питань захисту прав дитини дійшла висновку, що належні, допустимі, достовірні та достатні докази того, що [PERSON] умисно ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, відсутні. Таким чином, комісія з питань захисту прав дитини вважає, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав є передчасними та суперечать інтересам дитини. Відтак, комісією з питань захисту прав дитини рекомендовано органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради надати висновок про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] . При вирішенні даного спору суд враховує вказаний висновок органу опіки та піклування, оскільки в сукупності з наявними у справі доказами відсутні підстави для задоволення вимог [PERSON] . Ухвалюючи дане рішення суд бере до уваги ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, відповідно до якої держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського Суду з прав людини (далі-Європейський Суд) у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine) § 47, рішення у справі «Хант проти України» (Hunt v.Ukraine), § 49). Суди при вирішення питання про позбавлення батьківських прав одного з батьків, враховують бажання, інтереси та пояснення дитини, для з`ясування його думки та інтересів у вирішенні даного спору. Проте, позивач [PERSON] категорично відмовився, щоб син був допитаний у суді, посилаючись на те, що такі пояснення у суді нанесуть сину непоправну психологічну травму. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав суд враховує також практику ЄСПЛ, який у справі «Савіни проти України» вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. При цьому, у конкретній ситуації враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 52). Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині першій статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України", заява № 31111/04, § 57, § 58). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц ,вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача. Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, те що [PERSON] проживає окремо, не є безумовним свідченням небажання матері дитини приймати участь у утриманні і вихованні, тобто є свідомим, умисним нехтуванням матір`ю своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"). За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення [PERSON] батьківських прав, попередивши останню про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] , оскільки позивач не довів та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу, як вина матері в умисному ухиленні від виконання ними батьківських обов`язків, а також судом не встановлено систематичності умисних протиправних діянь стосовно дитини. Врахувавши необхідність вирішення будь-якого сімейного спору стосовно дитини, виходячи із забезпечення її найкращих інтересів, суд вважає за доцільне збереження зв`язків [PERSON] , з матір`ю. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про позбавлення останньої батьківських прав не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed