Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-05 00:00:00

[PERSON] 24.07.2024 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти в сумі 130\~415 грн, та вартість речей, а саме кран душу в сумі 5\~094 грн та матрацу РЕЛАКС комфорт РЕЛАКС комфорт 20см 160х22см в сумі 6\~047 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 08.05.2024 він направив на адресу [PERSON] лист про повернення грошових коштів в сумі 130\~415 грн, перераховані на її банківську картку за період з жовтня 2023 року до березня 2024 року, а також повернення вартості речей, а саме кран душу в сумі 5\~094 грн та матрацу РЕЛАКС комфорт РЕЛАКС комфорт 20см 160х22см в сумі 6\~047 грн, отримані [PERSON] «Новою Поштою», а всього на загальну суму 141\~556 грн 83 коп. Вказаний лист [PERSON] відмовилася отримувати. У листі було встановлено строк повернення коштів та вартості речей до 18.05.2024, однак у визначений термін вказані кошти та речі не повернуті, з власної ініціативи [PERSON] повернула інші речі, вказані в листі, які не є предметом позову. Оскільки, в силу ст.1212, 1213 ЦК України, порушуються його права, як власника грошових коштів та речей, безпідставно набутих [PERSON] , тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Відповідачка подала відзив на позов, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, обгрунтовуючи тим, що вона зі [PERSON] починаючи з жовтня 2023 року до квітня 2024 року фактично проживали разом як чоловік та жінка без укладення шлюбу за її адресою: [ADDRESS] . Під час спільного проживання [PERSON] періодично харчувався, користувався комунальними послугами, стосунки у них були нормальними, він з власної волі дарував подарунки та підтримував її матеріально шляхом переведення грошових коштів на її рахунок у дар, зважаючи на наявність у неї на утриманні хворої матері та невеликої заробітної плати. Про усвідомлення значення своїх дій та вчиняючи дії на добровільній основі, без примусу, без жодних договірних зобов`язань, розуміючи, що отримані кошти витрачаються на побутові цілі під час спільного проживання, у тому числі на продукти харчування та побутові речі, [PERSON] здійснював перевід грошових коштів на її картковий рахунок, при цьому вона його про це не просила. Під час переведення грошових коштів він у коментарях під переводом зазначав, наприклад: «сердечко, хто цілуватиме тебе з ранку…», «коханій, щоб було тепло», що свідчить про добровільність та безвідплатність перерахування коштів без жодних вимог їх повернення або вчинення будь-якого зобов`язання з її боку по відношенню до [PERSON] . Жодного письмового документу про збереження та повернення коштів між ними не укладалося та не обумовлювалося, [PERSON] виключно з власної волі здійснював всі перекази як коханий чоловік по відношенню до коханої жінки, з якою вони перебували у фактичних шлюбних відносинах. З лютого 2024 року стосунки між ними погіршилися і з квітня 2024 року вони вирішили їх припинити. Після цього [PERSON] почав чинити на неї психологічний тиск, погрожуючи відібрати все, що дарував, що і стало наслідком пред`явлення цього позову. При цьому [PERSON] не наведено жодних доказів її протиправних дій, вимагання з її боку чи інше спонукання дарувати їй подарунки, у тому числі грошові кошти. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити з підстав, викладених у позові. Також пояснив, що позивач є військовослужбовцем, на даний час перебуває на військовій службі. У 2023-2024 роках сторони дійсно зустрічалися, коли [PERSON] був у відпустці, він приїжджав до відповідачки додому. Чи проживали вони разом він не знає, але позивач розповідав, що у нього були стосунки з відповідачкою. В цей час [PERSON] добровільно перераховував відповідачці грошові кошти для її потреб, мета перерахування коштів йому невідома. Кран-душ та матрац позивач придбав за власні кошти і також добровільно відправив ці речі відповідачці для її домоволодіння. Коли вони розірвали стосунки позивач в усному порядку поставив питання щодо повернення відповідачкою всіх перерахованих їй коштів, але вона відмовилася. Оскільки кошти були перераховані у володіння відповідачки і позивач вирішив їх повернути, тому він звернувся до суду з цим позовом. Відповідачка в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на викладені у відзиві обставини. Крім того пояснила, що зі [PERSON] вона познайомилася через мережу «Інтернет» у вересні 2023 року. Особисто вони не бачилися, однак він надсилав їй безліч смс-повідомлень, писав, що хоче з нею розпочати стосунки, при цьому попередив, що він одружений, однак невдовзі збирається розлучитися. Вони спілкувалися по дружньому, коли у жовтні 2023 року він приїхав до неї в гості одразу зі своїми речами. Також привіз б/у кухонний комбайн, кавомашину, телефон, продукти та запропонував жити разом. Так почалися їх стосунки. Коли він перебував у відпустках, то приїжджав до неї додому, вони проживали разом в її квартирі, в якій також мешкала і її мати, при цьому його зареєстроване місце проживання було в м.Кропивницький. В жовтні 2023 року він розлучився. Кошти на її картку [PERSON] дійсно пересилав, робив це добровільно, оскільки вони стали проживати разом і через це її матері відмовили в оформленні субсидії, також вона витрачала кошти на їжу, на сплату комунальних послуг, коли він приїжджав, вони разом скуплялися. В період, коли він вперше до неї приїхав, вона робила у ванній ремонт, тоді він сам вирішив придбати у ванну краш-душ і переслав їй «Новою Поштою». Матрац він подарував їй на Новий рік, оскільки вона самостійно перед цим купила ліжко. З 14.02.2024 їх стосунки почали погіршуватися, він став неадекватно себе поводити, почав її постійно контролювати, за кожен крок вона повинна була йому звітувати, оскільки вважав себе її офіційним чоловіком. В кінці березня 2024 року їх стосунки закінчилися, розрив пройшов спокійно, весь квітень вони не спілкувалися, а 01.05.2024 він приїхав до неї за своїми речами. Вона не хотіла пускати його в квартиру, однак він її відштовхнув, через що вона впала, і почав забирати все, що їй подарував. З квартирі він виходити не хотів, тому вона викликала поліцію, за допомогою якої його вивели. Потім 02. та 03.05. з його боку почалися погрози, він надсилав анонімні листи на її адресу, на адресу керівництва на роботі. Вважає, що даний позов, це помста з його боку, він не попереджав, що у разі закінчення стосунків вона повинна буде все подароване віддати. Водночас, всі речі, які він подарував, окрім грошей, кран-душу та матрацу, вона йому повернула, а кран-душ та матрац він може самостійно приїхати та забрати. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v.UKRAINE, №15123/03, §45, ЄСПЛ, 06.12.2007). У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України). Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України). Схожий по суті висновок зроблений в п.8.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Передбачений ст.1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (ст.1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, необхідно враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. У цій справі судом встановлено, що в період з жовтня 2023 року до кінця березня 2024 року між сторонами у справі були близькі стосунки як між чоловіком та жінкою, перебуваючи у відпустках, позивач приїжджав до відповідачки додому, вони разом проводили час. Зазначені факти сторонами в судовому засіданні не заперечувалися, сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання суд не має, а тому такі обставини доказуванню не підлягають. Також як у поданому відзиві, так і в судовому засіданні відповідачка підтвердила факт перерахування позивачем у вказаний період на її особисту банківську картку грошових коштів та факт придбання позивачем для неї кран-душу та матрацу, вказуючи, що гроші та речі позивач надавав добровільно, без жодного примусу та жодних договірних зобов`язань, вона сприймала їх як кошти, які він витрачає на неї в якості дарунку, а також для використання в побутових цілях під час спільного проживання. В свою чергу, представник позивача в судовому засіданні не заперечував та визнав, що позивач у вказаний період близьких стосунків з відповідачкою добровільно перераховував останній грошові кошти для її потреб, а також добровільно придбав для неї кран-душ та матрац, які відправив їй «Новою Поштою». Матеріалами справи, зокрема наданими позивачем квитанціями, та визнанням відповідачкою цього факту, підтверджується, що [PERSON] у жовтні 2023 року перерахував [PERSON] на її рахунок грошові кошти в сумі 53\~000 грн; в листопаді 2023 року 28\~300 грн; в грудні 2023 року 18\~200 грн; в січні 2024 року 8\~418 грн 25 коп; в лютому 2024 року 14\~000 грн; у березні 2024 року 8\~497 грн 33 коп. Певна кількість вказаних квитанцій містять коментарі відправника під призначенням платежу, які свідчать про добровільність перерахування коштів коханій людині. Крім того, у жовтні 2023 року [PERSON] придбав за 5\~094 грн кран-душ, а у листопаді 2023 року матрац [PERSON] за 5\~983 грн, які відправив «Новою Поштою» [PERSON] . У травні 2024 року [PERSON] направив на адресу [PERSON] лист про повернення у строк до 18.05.2024 перерахованих на її банківську картку грошових коштів в сумі 130\~415 грн, а також повернення вартості речей, зокрема кран-душу в сумі 5\~094 грн та матрацу Релакс комфорт в сумі 6\~047 грн, який [PERSON] отримувати відмовилася. Також представником позивача долучено довідку в/ч [NUMBER] від 15.10.2024 №5540, з якої вбачається, що позивач є військовослужбовцем вказаної військової частини, 04.09.2023 вибув з ППД (пункту постійної дислокації) [ADDRESS] в район виконання бойового завдання. В районі виконання бойового завдання [PERSON] був відсутній у наступні періоди: з 20.10.2023 до 30.10.2023 планова відпустка; з 27.11.2023 до 29.11.2023 вибув на ППД (пункт постійної дислокації); з 03.02.2024 до 05.02.2024 - вибув на ППД (пункт постійної дислокації); з 29.04.2024 до 01.05.2024 - вибув на ППД (пункт постійної дислокації); з 01.05.2024 до 10.05.2024 планова відпустка. Відповідачкою до матеріалів справи долучені скріншоти особистої переписки з позивачем у мобільному додатку «Вайбер», а також написаний ним до свята 8-го Березня лист на її ім`я, з яких прослідковується, що певний період між сторонами були близькі стосунки, позивач відносився до відповідачки як до коханої жінки, з якою планував одружитися та народити дітей, особисто пропонував купувати за власний рахунок їй речі в якості подарунків, надсилав грошові кошти та речі. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на те, що він перерахував [PERSON] грошові кошти та придбав для неї речі, які нею безпідставно набуті, тому на підставі ст.1212, 1213 ЦК України вони підлягають поверненню у його володіння. Відповідачка, заперечуючи проти позову, зазначала, що гроші та речі позивач надавав добровільно, без жодного примусу та жодних договірних зобов`язань, в якості дарунків. Вирішуючи даний спір суд враховує, що в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. За змістом правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 04.08.2021 у справі №185/446/18, від 11.01.2023 у справі №548/741/21 та від 17.04.2024 у справі №127/12240/22, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Позивач у справі, неодноразово добровільно перераховуючи кошти відповідачці та надсилаючи їй спірні речі у період з жовтня 2023 до березня 2024 року, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Докази того, що між сторонами існували договірні зобов`язання щодо подальшого повернення цих коштів та речей, в матеріалах справи відсутні і таких в судовому засіданні не здобуто. Як встановлено судом та не заперечувалося представником позивача,\~грошові кошти та речі\~перераховувалися та надсилалися відповідачці добровільно та за відсутності будь-якої помилки, в тому числі рахункової. При цьому, позивач перераховував відповідачці кошти тривалий час, а саме півроку, регулярно, різними сумами, всього було перераховано 36 платежів. Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності будь-яких договірних відносин та інших зобов`язань з відповідачкою, проте він здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною. З огляду на викладене та враховуючи, що поведінка позивача має суперечливий характер, він вільно та без будь-якої помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків, пов`язаних з переказом грошових коштів та надсиланням речей без виникнення в майбутньому зобов`язання з їх повернення, тому суд дійшов висновку, що встановлені обставини виключають задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 130\~415 грн та вартості спірних речей в розмірі 11\~141 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України та враховуючи, що даним судовим рішенням позивачу відмовлено в позові, тому понесені позивачем судові витрати відносяться на його рахунок.

Outcome: dismissed