Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідачаів на його користь грошові кошти в розмірі 10 435 доларів США 48 центів, із яких: 10 000 доларів США - борг за договорами позики від 25.08.2023 та 29.08.2023; (що в еквіваленті становить 411 900 гривень 00 копійок); 435 доларів США 48 центів - проценти за користування позикою, (що в еквіваленті становить 17 937 гривень 42 копійок). також просить стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 20 000, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.08.2023 [PERSON] відповідно до письмової розписки було передано у позику [PERSON] грошові кошти в сумі 6 000 доларів США (шість тисяч доларів США), терміном на 2 місяці - до 01.11.2023, зі сплатою 7 відсотків в місяць (420 доларів США) за користування позикою. 29.08.2023 цій же особі - [PERSON] , згідно з письмовою розпискою було передано у позику грошові кошти в сумі 4 000 доларів США (чотири тисячі доларів США), терміном повернення до 01.12.2023, зі сплатою 8 відсотків в місяць (320 доларів США) за користування позикою. На підтвердження укладення договорів позики та їхніх умов, факту отримання грошових коштів, [PERSON] надав відповідні письмові розписки від 25.08.2023 та 29.08.2023. Факти отримання грошових коштів [PERSON] підтверджуються його письмовим розписками, звукозаписом передачі грошових коштів в момент написання письмових розписок. Оскільки, [PERSON] офіційно перебуває з 06.06.1992 у шлюбі із [PERSON] та отримання грошових коштів було в інтересах сім`ї, відтак відповідачем є також дружину [PERSON] - [PERSON] . Станом на день подання позовної заяви до суду, а це вже більше року з моменту отримання коштів, враховуючи поведінку [PERSON] , який не повернув позики у визначені терміни, тривалий час ігнорує вимоги позивача про повернення сум боргу, уникає зустрічей, дає позивачу реальні підстави вважати, що останній позичені кошти взагалі повертати не збирається, і це змушує його звертатись з даним позовом до суду. Як стверджує позивач у своїй позовній заяві [PERSON] систематично укладає договори позики з різними особами та не повертає кошти. Вищевказані обставини щодо систематичних фактів отримання [PERSON] грошових коштів у борг - позику, та їх подальшого не повернення, свідчать про шахрайські дії останнього, у зв`язку із чим позивачем було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення [PERSON] за ознаками злочину передбаченого ч.4 ст.190 КК України, яка була зареєстрована у ЄРДР за №12024181010000535 від 27.02.2024. Ухвалою суду від 23.09.2024 прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 19.11.2024 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечив щодо отримання [PERSON] позик від позивача та з розміром заборгованості погоджується. При цьому вказав, що кошти згідно розписок бралися [PERSON] на особисті потреби, а не в інтересах сімї. Заслухавши сторін у справі, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 25.08.2023 [PERSON] відповідно до письмової розписки було передано у позику [PERSON] грошові кошти в сумі 6 000 доларів США (шість тисяч доларів США), терміном на 2 місяці - до 01.11.2023, зі сплатою 7 відсотків в місяць (420 доларів США) за користування позикою. 29.08.2023 цій же особі - [PERSON] , згідно з письмовою розпискою було передано у позику грошові кошти в сумі 4 000 доларів США (чотири тисячі доларів США), терміном повернення до 01.12.2023, зі сплатою 8 відсотків в місяць (320 доларів США) за користування позикою. На підтвердження укладення договорів позики та їхніх умов, факту отримання грошових коштів, [PERSON] надав відповідні письмові розписки від 25.08.2023 та 29.08.2023. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь який час. Судом встановлено, що у визначені строки борг за договорами позики від 25.08.2023 та 29.08.2023відповідач не повернув. Відповідачем було лише частково погашено відсотки за користування позиками. Враховуючи порушення [PERSON] своїх зобов`язань за вказаними договорами позики, розмір заборгованості складає: 10 435 доларів США 48 центів, із яких: - 10 000 доларів США - борг за договорами позики від 25.08.2024 та 29.08.2024 (що в еквіваленті становить 411 900 гривень 00 копійок); - 435 доларів США 48 центів - проценти за користування позикою, (що в еквіваленті становить 17 937 гривень 42 копійок). Обставини щодо розміру такої заборгованості позивачем та відповідачем [PERSON] не оспорюються. За наведеного, з огляду на те, що умови договорів позики щодо своєчасного повернення боргу позичальником не виконувалось, суд дійшов висновку про стягнення вказаної заборгованості з відповідача [PERSON] . Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, як на підставу своїх вимог, посилається на те, що борг за договорами позики є спільним боргом подружжя, оскільки грошові кошти отримані в інтересах сім`ї, тому підлягає стягненню з обох відповідачів. Слід зазначити, що для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Так, у статті 60 СК України закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19). У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18 зазначено, що при укладенні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Суд зазначає, що з тексту договорів позики від 25.08.2023 та 29.08.2023 слідує, що що стороною договорів є позивач та відповідач [PERSON] , який підтверджував отримання ним сум у борг на власні потреби з обов`язком їх повернення, інших даних, а також підпису відповідачки [PERSON] боргові розписки не містять. Доказів на підтвердження того, що [PERSON] була обізнана про договір позики та не заперечувала проти такої позики, а також те, що кошти отримані [PERSON] за договорами позики, останнім використані та витрачені в інтересах сім`ї, не надано. Суд також звертає увагу, що перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позик само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договорами позики, обов`язків визначених договорами позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 грудня 2021 року у справі №205/4616/15-ц та до подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 28 серпня 2019 року № 638/20603/16, від 03 травня 2018 року № 639/7335/15 та постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року в справі № 6-55цс13». Також при вирішення спору судом враховується, що у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), від 18 грудня 2018 року у справі № 755/12668/16-ц (провадження № 61-33504св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18), від 24 березня 2020 року у справі № 521/20211/16-ц (провадження № 61-47423св18), від 28 квітня 2020 року у справі № 522/16362/16-ц (провадження № 61-47310св18), від 09 червня 2020 року у справі № 522/20907/16-ц (провадження № 61-1595св17), від 12 червня 2020 року у справі № 333/324/18 (провадження № 61-7316 св19), від 05 листопада 2020 року у справі № 619/761/18 (провадження № 61-6457св19) викладено правову позицію, згідно з якою для укладання договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібно, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Установивши, що договори позики (розписки) від 25.08.2024 та 29.08.2024 були укладені між позивачем та відповідачем [PERSON] , як учасником зобов`язальних правовідносин, а встановлені обставини у справі не підтверджують, що кошти за договорами позики були надані та використані в інтересах сім`ї, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та відсотків за користування позикою. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає таке. Відповідно до вимог ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідальність за завдану шкоду настає за наявності таких підстав як наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вина останнього. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодження здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд приймає до уваги доводи позивача щодо завдання йому моральної шкоди через протиправну поведінку відповідача внаслідок невиконання зобов`язань за договором позики, яка полягає у глибоких душевних стражданнях через втрату коштів, яка триває більше одного року та позбавлення права ними розпоряджатися. При цьому, суд враховує, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного страждання. Діюче законодавство не містить визначення способів обчислення її розміру. Зважаючи на це будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. За таких обставин з урахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань позивача, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд визначає відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у розмірі 5 000, 00 грн, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] . З огляду на викладене вище, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, відсотків за користування позикою, та моральної шкоди підлягає до часткового задоволення. Крім того, згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню частково, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору за позовну вимогу про стягнення боргу за договором позики, відсотків за користування позикою в розмірі 4 298 грн 37 коп. та за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди попорційно розміру задоволеної позовної вимоги в розмірі 757 грн 00 коп. (5 000 грн 00 коп х 3 028 грн 00 коп. / 20 000 грн 00 коп.). Всього розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача становить: 5 055 грн 37 коп.

Outcome: partial