Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-08 00:00:00

Позивач через свого представника звернулась до суду із вказаним позовом. В обґрунтування вимог вказує, що 11 жовтня 2011 року приватним нотаріусом ЛРНО Волинської області Ходачинською Н.І. було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,2500 га (кадастровий номер 0722883600:01:001:2050, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд), що розташована у с. Лище Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області. Продавцем вказаної ділянки був [PERSON] , покупцем - [PERSON] (згодом ім`я змінено на « [PERSON] »). 21 вересня 2023 року позивач звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно Луцької міської ради Гейзера С.А. із заявою про державну реєстрації права власності на вказане мано. Рішенням державного реєстратора № 69439648 від 25.09.2023 року їй було відмовлено (майно відчужено особою, яка на момент проведення реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників за виконавчим провадженням про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місці). Позивач позбавлена іншого способу підтвердження права власності ніж у судовому порядку. Перебування відомостей про продавця майна як боржника не має порушувати право власності [PERSON] . Внаслідок наявності боргових зобов`язань відповідача не може ставитися під сумнів належне позивачу право власності на земельну, придбану нею за укладеним правочином. З огляду на вказане, позивач просить визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку, площею 0,2500 га (кадастровий номер 0722883600:01:001:2050). Ухвалою суду від 14 жовтня 2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження. 04 листопада 2024 року на адресу суду надійшли пояснення третьої особи, в яких державний реєстратор вказує, що під час розгляду заяви [PERSON] здійснено пошук інформації з Єдиного реєстру боржників, за результатами якого встановлено, що станом на 25 вересня 2023 року щодо [PERSON] знайдено запис щодо боржника, у зв`язку з чим ним було відмовлено в реєстрації права власності на підставі п. 12 ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Однак, законодавство не виключає проведення реєстраційних дій на підставі судового рішення. Представником позивача до початку судового засідання подано до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, в якій позов підтримує та просить задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач та його представник в судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи.Причин поважності неявки суду не повідомив, своїм правом на подання відзиву не скористався. Враховуючи вказане, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ч.1 ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що 11 жовтня 2011 року приватним нотаріусом ЛРНО Волинської області Ходачинською Н.І. було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,2500 га (кадастровий номер 0722883600:01:001:2050, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд), що розташована у с. Лище Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області (а.с.12-13,15). Продавцем вказаної ділянки є [PERSON] , покупцем - [PERSON] (згодом ім`я змінено на « [PERSON] » (а.с.16). Право власності [PERSON] на вказаний об`єкт майна стверджувалось державний актом серії ЯЛ №487584 (прізвище « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] » (а.с.14). Рішенням державного реєстратора № 69439648 від 25.09.2023 року позивачу було відмовлено у проведенні реєстраційних дій (майно відчужено особою, яка на момент проведення реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, утому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місці). Статтею 15 ЦК України, гарантовано право кожного на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.328ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При вирішенні даного спору суд виходить з позиції достатності доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, як це передбачено ст.80 ЦПК України. Відповідно до ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до статей 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як передбачено п. 12 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для відмови в державній реєстрації прав є обставина, коли заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, яке відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. Як встановлено судом, внесення відомостей про відповідача [PERSON] до Єдиного реєстру боржників як боржника за виконавчими провадженнями про стягнення заборгованості, перешкоджає позивачу, яка придбала земельну ділянку ще у 2011 році, у реєстрації її права власності на даний об`єкт нерухомості, оскільки у проведенні державної реєстрації їй відмовлено. Частина четверта статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» містить припис стосовно того, що будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом. Частиною третьою статті 3 Закону передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1. Реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2. На момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Стаття 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право мирного володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У пункті 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна. Також наголошується, що виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, зокрема, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав до задоволення позову, оскільки це є єдиним можливим способом захисту прав та законних інтересів позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджений судовий збір у розмірі 1910,30 грн.

Outcome: approved