Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-07 00:00:00

Позовні вимоги. Позивач у квітні 2024 року звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. В обґрунтування позову посилається на те, що 25 березня 2015 року слідчим йому було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 271 Кримінального кодексу України в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015140080000389 від 11.02. 2015 року. 30 березня 2015 р. слідчим було складено обвинувальний акт, який прокурор у кримінальному провадженні направив до Франківського районного суду м. Львова. В подальшому, вироком Франківського районного суду м. Львова від 27.03.2023 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 271 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене ним. Позивач вказує, що перебував під слідством і судом з 25 березня 2015 року до 17 жовтня 2023 року, тобто 8 років 6 місяців і 22 дні. [PERSON] зазначає, шо внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, він зазнав глибоких душевних страждань та переживань, оскільки протягом тривалого часу перебування під слідством і судом, радикально змінився його звичний спосіб життя, відбулося порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, і йому довелось докладати значних зусиль, матеріальних ресурсів, коштів для відновлення свого порушеного права та для організації свого життя у звичному режимі. Додатково вказав, що є особою похилого віку та перед кожним судовим засіданням переживав значні хвилювання, які негативно відобразились на його самопочутті та стані здоров`я, стосунках з ближніми та оточуючими людьми. Тривале перебування під слідством і судом у зв*язку з обвинуваченням у скоєнні тяжкого злочину, що пов`язане із заподіянням людині тяжких тілесних ушкоджень, створювало для нього негативну репутацію серед близьких, родичів, знайомих, односельців, співробітників та він через це був змушений обмежити коло свого спілкування. З посиланням на норми Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» просить позов задовольнити та стягнути з держави Україна в особі Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000000 грн. Рух справи в суді. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 02.05.2024 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 18.06.2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позиція сторін по справі. В судовому засіданні позивач, представники позивача позов підтримали, просили задовольнити. Позивач додатково вказав, що зазначені в повідомленні про підозру та в обвинувальному акті фактичні дані є неправдивими, оскільки він не працював на посаді майстра дільниці, а був слюсарем. Після настання на виробництві нещасного випадку, директор закликав його до себе та попросив підписати заяву про призначення його майстром дільниці минулорічною датою. При цьому, керівник обіцяв «вирішити питання» і ніяких негативних наслідків для позивача не буде. Директор пояснив, що це необхідно для комісії, яка розслідує вказаний нещасний випадок. Позивач зазначив, що побоюючись звільнення, він підписав вказану заяву заднім числом, хоча насправді обов`язків майстра дільниці у той період не виконував. Представник позивача Телішевський І.Д. також зазначив, що заявлений у позові розмір відшкодування моральної шкоди є адекватним глибині та тривалості пережитих позивачем душевних страждань та переживань, яких він зазнав внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, оскільки протягом тривалого часу перебування під слідством і судом радикально змінився звичний спосіб життя позивача, відбулося порушення його нормальних життєвих зв`язків, погіршення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, і йому потрібно докладати значних зусиль, матеріальних ресурсів, коштів для відновлення свого порушеного права та для організації свого життя у звичному режимі, який мав місце до притягнення позивача до кримінальної відповідальності. Протягом всіх восьми з половиною років перебування під слідством і судом позивач знаходився в стані стресу, оскільки його було обвинувачено у скоєнні тяжкого злочину, за який передбачено покарання до 7 років позбавлення волі і протягом цих восьми з половиною років він перебував в постійному очікуванні можливого постановлення вироку та як наслідок покарання. Наголосив, що [PERSON] , будучи допитаним як підозрюваний, під час досудового розслідування не вчиняв самообмови, а давав правдиві показання про обставини нещасного випадку так, як вони були йому відомі на той час. Представник позивача [PERSON] вказав, що [PERSON] не надавав завідомо неправдивих показань, а зіслався лише на наказ, який був на момент досудового слідства. При тому, будучи бригадиром він виконував обов`язки майстра на час його відсутності. Своїми показаннями він не перешкодив слідчому з`ясувати істину у кримінальному провадженні. Представник відповідача - Львівської обласної прокуратури просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Подав до суду відзив, у якому зазначив, що в якості додатків до позовної заяви, позивачем не долучено жодного доказу на підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань. Обґрунтування моральної шкоди в позові здійснено загальновживаними фразами та реченнями. Представник відповідача просив суд врахувати, що виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір такого відшкодування повинен визначатись з урахуванням вимог розумності, справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави. Відтак, розмір відшкодування, наведений у позовній заяві, є необґрунтованим і безпідставним. Окрім того, вказав, що у лютому 2022 року відбулось повномасштабне вторгнення військ Російської Федерації на територію України, а тому обов`язок держави відшкодувати завдану громадянину моральну шкоду не може стояти вище обов`язку боронити свою незалежність та територіальну цілісність, тоді як ефективне виконання цього обов`язку безпосередньо залежить від належного фінансування. В той час як задоволення позовних вимог в розмірі 3000000 грн. може спричинити надмірне навантаження на видатки Державного бюджету. Просив врахувати суд, що у кримінальному провадженні, у якому [PERSON] мав статус обвинуваченого. Частина 2 ст. 18 КК України визначає, що спеціальним суб`єктом кримінального правопорушення є\~фізична осудна особа, що вчинила у віці, з якого може наставати кримінальна відповідальність, злочин, суб`єктом якого може бути лише певна особа. У судових дебатах прокурор також вказав, що під час розгляду даної справи позивач [PERSON] повідомив про те, що він працював на посаді слюсара у ЛКП «Львівелектротранс». 12.01.2015 слюсар з ремонту рухомого складу [PERSON] будучи в оглядовій канаві підприємства, при огляді тролейбуса отримав тілесні ушкодження. На наступний день після події, між [PERSON] та керівництвом підприємства відбулась розмова, після якої позивач написав заяву «заднім числом» про виконання обов`язків майстра, внаслідок чого, було видано наказ про тимчасове виконання позивачем обов`язків майстра дільниці № [NUMBER] , з проставленою датою 06.03.2014. З даним наказом позивач фактично ознайомився вже після події, яка мала місце 12.01.2015. Окрім цього, у вироку Франківського районного суду від 27.03.2024 зазначено, що 18.11.2022 в судовому засіданні [PERSON] повідомив, що обов`язки майстра дільниці не виконував. Станом на 12.01.2015 позивач працював бригадиром, з наказом №15 від 06.03.2014 «Про тимчасове виконання обов`язків майстра дільниці» насправді був ознайомлений 13.01.2015. [PERSON] пояснив, що наказ №15 від 06.03.2014 був винесений не 06.03.2014, а після подій 12.01.2015. Станом на 06.03.2014, [PERSON] перебував у відпустці, відтак в будь-якому разі не міг підписувати цей наказ. Прокурор наголосив, що з пояснень, наданих позивачем під час розгляду даної справи слідує, що останній добровільно здійснив самообмову, підписав заяву та ознайомився із наказом №15 від 06.03.2014, із завідомо неправдивими відомостями, чим свідомо перешкоджав з`ясуванню об`єктивних обставин. А тому підстав для задоволення позову не має. Представник відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Подала до суду відзив, у якому зазначила, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Зазначила, що [PERSON] не доведено наявності вини ГУНП у Львівській області, безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними, на думку позивача, діями вказаної установи та заподіяною моральною шкодою. Звернула увагу, що позивачем не надано доказів, які встановлюють, що йому було заподіяно фізичний біль та страждання, які він зазнав у зв`язку з досудовим розслідуванням і слідством. Також зазначила, що позивачем не було подано доказів, які б вказували на те, що він пережив душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою щодо нього самого, членів його сім`ї чи близьких родичів. Вказала, що [PERSON] у своїх заявах не наводить прикладів чи обґрунтування завдання йому моральної шкоди, яке супроводжується стражданнями та приниженнями, внаслідок ймовірних протиправних дій. А заявлений ним розмір позовних вимог єнеспівмірним, недоведеним і необґрунтованим. Представник відповідача Державної казначейської служби України, не з`явився хоча був належним чином повідомлений про дату і час розгляду справи. Подав до суду відзив на позов, у якому зазначив, що казначейство, яке залучено до цієї справи в якості відповідача не в змозі в повній мірі використати, встановлені в ЦПК України права учасника судового процесу. Зазначив, що згідно із своїми функціональними обов`язками останнє не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а також не несе відповідальності за дії інших органів державної влади. Вказав, що відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. Вказав, що державне казначейство не порушувало законних прав чи інтересів позивача. Додатково наголосив, що позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому моральної шкоди в розмірі 3000000 грн. Враховуючи вищенаведене, просив у задоволенні позовних вимог до Казначейства відмовити повністю. Встановлені судом фактичні обставини справи. 25 березня 2015 р. старшим слідчим СВ Франківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області Жуку Петру Андрійовичу, в рамках кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 12015140080000389 від 11.02.2015 року, було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 271 КК України, в кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 12015140080000389 від 11.02. 2015 р. 30 березня 2015 р. слідчим було складено обвинувальний акт, який прокурор в кримінальному провадженні направив до Франківського районного суду м. Львова. Згідно з обвинувальним актом [PERSON] , який згідно наказу №15 від 06 березня 2014 працював на посаді в.о. майстра дільниці ЩО-1 ЛКП «Львівелектротранс», обвинувачувався у тому, що, перебуваючи 12 січня 2015 року близько 20.00 години на своєму робочому місці, а саме в тролейбусному депо ЛКП «Львівелектротранс», що за адресою: м. Львів, вул. Тролейбусна, 1, будучи зобов`язаним на підставі п. 6.1.4 «Правил охорони праці на міському електричному транспорті», затвердженого наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків чорнобильської катастрофи від 21.08.2006 №546 забезпечувати працівників, які виконують роботи в оглядових канавах засобами індивідуального захисту, у тому числі касками, згідно п.2.5 розділу 2 «Посадової інструкції №18 майстра дільниці ЩО - 1», де зазначено, що майстер дільниці ЩО повинен забезпечувати виконання контролю за дотриманням вимог з охорони праці, пожежної безпеки піл час проведення ремонтних робіт працівниками дільниці. Зокрема, в порушення вимог «Посадової інструкції №18 майстра дільниці ЩО - 1» п. 3.18. 3.19, 3.20, 4.4, 4.5 в.о. майстра дільниці ЩО-1 [PERSON] , який 12.01.2015 скерував бригаду на щоденний огляд тролейбусів, неналежно виконав свої службові обов`язки, а саме не проконтролював протягом зміни в бригаді дотримання працівниками безпечних прийомів праці, застосування засобів індивідуального захисту, не провів щоденний І ступінь поточного контролю за станом охорони праці і не вжив заходів щодо їх усунення, не усунув виробничої ситуації, яка створює загрозу життю чи здоров`ю працівників, допустив до роботи працівників, з якими не проведено інструктаж на робочому місці і не перевірив знання з охорони праці, не усунув від роботи працівника, який допустив порушення інструкції з охорони праці, безпечного ведення робіт, не передбачив можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинен був і мав можливість їх передбачити, допустив до роботи слюсаря з ремонту рухомого складу [PERSON] без засобів індивідуального захисту (каски), в результаті чого останній, будучи в оглядовій канаві при огляді тролейбуса № 101 отримав тілесні ушкодження, які згідно з висновком експерта №114/15 від 16.03.2015 року відносяться до тяжкого тілесного ушкодження. Дії [PERSON] органом досудового розслідування були кваліфіковано за ч.2 ст.271 КК України, як порушення службовою особою вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілому. Вироком Франківського районного суду м. Львова від 27.03.2023 р. в справі № 465/2256/15-к, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 р., його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 271 КК України та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, в зв`язку з недоведеністю що кримінальне правопорушення вчинене позивачем. Суд, виправдовуючи [PERSON] на підставі п.3 ч. 1 ст. 373 КПК України, зокрема зазначив, що з копії трудової книжки вбачається, що [PERSON] з 14.02.1970 працював на посаді слюсара з ремонту рухомого складу ЛКП "Львівелектротранс», а з 02.03.2014 по 26.03.2014 перебував у відпустці (згідно табелю обліку робочого часу, наказу ЛКПЛьвівелектротранс №89-К).Майстер дільниці [PERSON] був відсутній на роботі наступні періоди: перебував на листках непрацездатності безперервно з 05.03.2014 до 09.09.2014 року (т.2, а.с.210), з 12.09.2014 по 01.10.2014 та з 13.10.2014 по 20.10.2014 знаходився у щорічній відпустці; у 2015 році у відпустці не був, вказане підтверджується довідками виданими ЛКП "Львівелектротранс" №593 від 10.11.2016 року, №173 від 09.11.2016, табелем обліку робочого часу та розрахунковими листками (т.2, а.с.207). В свою чергу зазначені докази підтверджують й те, що станом на момент події 12.01.2015 року майстер дільниці [PERSON] ні на лікарняному, ні у відпустці не перебував. Таким чином, встановивши, що майстер дільниці [PERSON] вийшов на роботу після його тимчасової відсутності з врахуванням лікарняного та відпустки 21.10.2014, а тому, з 21.10.2014 виконання обов`язків майстра обвинуваченим [PERSON] було припинено. Враховуючи наведене та зважаючи на те, що факт кримінального правопорушення встановлено, але беззаперечно не доведено, що обвинувачений [PERSON] його вчинив, суд виправдав його саме на підставі п. 2 ч.1 ст. 373 КПК за недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинено ним. Мотиви прийняття рішення судом Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено статті 56 Конституції України. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені положеннями статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Позивач вважає, що підставою позову є неправомірні дії органів досудового слідства та прокуратури, а саме, незаконнепритягнення його до кримінальної відповідальності, тривале перебування останнього під слідством та судом. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає у випадках, зазначених у статті 2 цього Закону, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду. \~ \~ \~ \~Стаття 3 Протоколу N 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Відшкодування в разі судової помилки» містить положення згідно якого, я кщо остаточним рішенням особу було засуджено за вчинення кримінального правопорушення і якщо на підставі нового чи нововиявленого факту, який беззаперечно доводить наявність судової помилки, винесений їй вирок було потім скасовано або її було помилувано, то ця особа, яка зазнала покарання в результаті такого засудження, одержує відшкодування згідно із законом або практикою відповідної держави, якщо тільки не буде доведено, що зазначений невідомий факт не було свого часу виявлено повністю або частково з вини цієї особи. Міжнародний пакт про громадянські і політичні права 1966 р.1 містить схоже до ст. 3 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року положення: «Коли будь-яку особу остаточним рішенням було засуджено за кримінальний злочин, і коли винесений їй вирок був згодом скасований або їй було даровано помилування на тій підставі, що якась нова чи нововиявлена обставина незаперечно доводить наявність судової помилки, то ця особа, яка зазнала покарання у результаті такого засудження, одержує компенсацію згідно зі законом, коли не буде доведено, що зазначена невідома обставина не була свого часу виявлена виключно або частково з її вини» (ч. 6 ст. 14). В той же час, законодавець нормативним приписом встановив, що відповідно до частини 4 статті 1176 ЦК України фізична особа, яка в процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Нормами статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями статті 82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судовим розглядом було встановлено, що під час досудового розслідування [PERSON] , в межах кримінального провадження №12015140080000389, у протоколі допиту у якості підозрюваного від 23 березня 2015 року, чітко вказав: « Я працюю в ЛКП «Львівелектротранс» з 1969 року на різних посадах. Згідно наказу №15 від 06.03.2014року я був призначений виконуючим обов*язки майстра дільниці ЛКП «Львівелектротранс». В мої обов*язки входило проводити щоденний огляд тролейбусів та виконання заявок по ремонту тролейбусів…». Вказаний протокол містить власноручні певні зауваження позивача щодо фактичних обставин нещасного випадку на виробництві. В той же час, відсутні будь-які його зауваження щодо підписання наказу № 15 заднім числом, фактично у 2015 році. Протокол був прочитаний [PERSON] , міститься власноручне застереження по інших питаннях, а також що з його слів записано все правильно та підписаний останнім. З протоколу опитування потерпілого, свідків та інших осіб, причетних до нещасного випадку, що стався 12 січня 2015 року вбачається, що [PERSON] зазначив, що працює слюсарем з ремонту рухомого складу(бригадир) виконуючим обов*язки майстра відповідно до наказу № 03 від 15 січня 2014 року. Даний протокол підписаний безпосередньо [PERSON] із зазначенням, що «протокол прочитано, з моїх слів записано вірно». З мотивувальної частини вироку вбачається, що під час спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 12 січня 2015 року о 22 год. 30 хв. зі слюсарем з ремонту рухомого складу [PERSON] у тролейбусному депо ЛКП «Львівелектротранс»: - \~ \~ \~ \~«був виданий наказ начальника територіального управління Держгірпромнагляду у Львівській області Юрків В.П. №26 від 14.01.2015 року про призначення комісії для спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 12.01.2015 року з працівником тролейбусного депо ЛКП «Львівелектротранс» (т.1, а.с.142); - \~ \~ \~ \~складений акт проведення спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 12 січня 2015 року о 22 год. 30 хв. на тролейбусному депо ЛКП «Львівелектротранс» від 26.01.2015 року, відповідно до якого комісія прийшла до висновку, що потерпілий був травмований під час виконання своїх трудових обов`язків за режимом роботи підприємства та перебуваючи на території підприємства, тому, у відповідності до частини 1 пункту 15 «Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві», затвердженого постановою КМУ від 30.11.2011р. № 1232, нещасний випадок з слюсарем з ремонту рухомого складу [PERSON] визнається таким, що пов`язаний з виробництвом та складається акт за формою Н-1. Особами, дії або бездіяльність яких призвели до настання нещасного випадку є: [PERSON] - в.о. майстра дільниці профілакторію, який порушив вимог п. 2.5., 5.9 «Посадової інструкції майстра дільниці щоденних оглядів - 1» №18, та п. 6.1.4. НПАОП 60.2-1.01-06 «Правил охорони праці на міському електротранспорті», а саме недостатньо здійснював контроль за дотриманням вимог з охорони праці працівниками дільниці...». Вказаний акт службового розслідування [PERSON] не оскаржував ні до компетентних державних органів, ні до суду, а також не повідомив комісію про фальсифікацію наказу щодо наявності у нього відповідних службових повноважень. В той же час, під час даного судового розгляду, надаючи пояснення та будучи допитаним в порядку ст.92 ЦПК України у якості свідка, [PERSON] повідомив суду, що він дійсно періодично виконував обов*язки майстра на виробництві. Однак, наказ про виконання ним обов*язків майстра № 03 від 15 січня 2014 року був підписаний ним фактично 06 березня 2015 року, тобто вже після нещасного випадку на виробництві. Підписання наказу заднім числом пояснив, що зробив це на прохання директора, який зазначав «що він може нічого не боятися» і «це не має ніякого значення», «не переживай». Ні комісію по розслідуванню нещасного випадку, ні слідчого [PERSON] не повідомляв про цей факт, «так як боявся що його, як пенсіонера, звільнять на наступний день». Розраховував «що у директора зв*язки з поліцією, раніше часто були нещасні випадки і він все вирішував». Підтвердив, що він особисто писав пояснення та зазначав свою посаду як виконуючий обов*язки майстра під час розслідування нещасного випадку на виробництві. Суб`єктом злочину, який був інкримінований [PERSON] - це службова особа підприємства, установи, організації, яка на підставі наказу адміністрації, посадової інструкції чи відповідно до займаної посади має спеціальні обов`язки щодо охорони праці, або громадянин - суб`єкт підприєм\-ницької діяльності. Громадяни - суб`єкти підпри\-ємницької діяльності - відповідно до законодавства мають обов`язки з охорони праці найнятих ними працівників на підставі нормативно-правового акта або трудового договору (контракту). Відповідно до ст. 18 КК України службовими особами визнаються особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальними повноваженнями здійснюють функції представників влади або місцевого самоврядування, а також постійно або тимчасово займають в органах держвлади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, якими особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління зі спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною службовою особою підприємства, установи, організації, судом або законом. Отже, суд вважає встановленим, що позивач [PERSON] достеменно знаючи, що він фактично не перебував на посаді виконуючого обов*язки майстра на момент нещасного випадку на виробництві, не отримував за це додаткову заробітну плату - свідомо підписав відповідний наказ заднім числом на прохання керівника підприємства і не повідомив про це ні комісію з розслідування нещасного випадку, ні орган досудового розслідування. Таким чином, на думку суду, позивач свідомо перешкоджав з`ясуванню істини у кримінальному провадженні щодо наявності у нього статусу службової особи і цим сприяв незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, а відтак, не має права на відшкодування шкоди згідно норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». З*ясовуючи фактичні обставини кримінального правопорушення за ч.2 ст.271 КК України, орган досудового розслідування не знав та не міг знати, що наказ, який підтверджував показання підозрюваного [PERSON] , був сфальсифікований адміністрацією підприємства та безпосередньо позивачем, що на думку суду свідчить про умисел на часткову самообмову підозрюваного щодо наявності у нього статусу службової особи. Покази позивача [PERSON] , попередженого про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази, були отримані в порядку, встановленому ЦПК України і тому суд бере їх до уваги. [PERSON] показав, що погодився на пропозицію керівника підписати наказ заднім числом, бо вважав що адміністрація «якось вирішить ці питання, бо вже раніше були такі випадки». Крім того, він боявся втратити роботу, а відтак, суд робить висновок, що позивач добровільно допустив протиправну поведінку, а саме, фальсифікацію фактів під час досудового розслідування, не повідомив про це слідчого або прокурора, що призвело до неправильного встановлення обставин злочину саме з вини [PERSON] . Слідчому був наданий наказ, про фальсифікацію якого за взаємною згодою позивача та керівника підприємства, він об*єктивно не міг знати або припускати вказане. Вину під час досудового розслідування [PERSON] не визнавав, однак, введення в оману щодо існування наказу № 03 від 15 січня 2014 року, зазначення про це у процесуальних документах, стало підставою для висновку слідчого про наявність у позивача статусу службової особи як спеціального суб*єкта у даному кримінальному провадженні, а відтак складення відповідної підозри та обвинувального акту, який був скерований до суду. \~ \~ \~ \~З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] добровільно здійснив самообмову під час досудового розслідування та перешкоджав з`ясуванню істини і цим сприяв незаконному притягненню до кримінальної відповідальності. Жодного належного та допустимого доказу, що показання про наявність у нього статусу службової особи позивач давав органам досудового розслідування\~під психологічним тиском з боку працівників поліції, погроз та інших незаконних заходів і\~тому здійснив самообмову не з власної волі, - суду надано не було. При цьому, суд зазначає, що самообмова, як окрема криміналістична категорія, це завідомо неправдиві дані, які надає особа щодо своєї причетності (участі) до події злочину та її обставин. B залежності від обставин самообмова може стосуватись як події злочину в цілому так і окремих обставин події злочину. Надані стороною позивача посадова інструкція №37 бригадира бригади №1 ЩО дільниці профілакторію тролейбусного депо ЛКП «Львівелектротранс» Жука П.А., погоджена директором тролейбусного депо ЛКП "Львівелектротранс" Карпою В.А. 09.04.2013 року та затверджену директором ЛКП "Львівелектротранс" [PERSON] 09.04.2013 року та посадова інструкція №18, погоджена директором тролейбусного депо ЛКП "Львівелектротранс" Карпою В.А. 31.01.2012 року та затверджену директором ЛКП "Львівелектротранс" [PERSON] 06.02.2012 року, відповідно до якої майстром дільниці ЩО-1 є [PERSON] , - не спростовують факту, повідомленого позивачем у даному судовому засіданні, про фальсифікацію наказу та введення слідчого в оману щодо наявності службових повноважень у [PERSON] на момент нещасного випадку на виробництві. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України"). З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed