Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-05 00:00:00

10.11.2020 р. [PERSON] направила до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області через АТ «Укрпошта» позов до Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої діями посадової особи органу місцевого самоврядування. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Позивачка є спадкоємцем першої черги, тому нотаріусом Ленінського району м. Єкатеринбургу в травні 2011 р. була заведена спадкова справа № 50/2011. Спадок після смерті [PERSON] складала квартира за адресою: [ADDRESS] , грошовий вклад у ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 62,11 доларів США та побутове майно. У 2011 р. секретарем Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області Дорошенко Т.В. було посвідчено заповіт від імені росіянки [PERSON] , яка ніколи не була в цій місцевості, заднім числом, датувавши його 18.12.2008р. на користь [PERSON] , в якому підпис спадкодавця був виконаний іншою особою. На підставі вказаного заповіту [PERSON] було видано приватним нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбургу Перовим Михайлом Вікторовичем свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.01.2013 р. на вищевказану квартиру. Також, 27.03.2012р Приватним нотаріусом Черкаського Нотаріального округу, [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] на грошові вклади у ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 62,11 доларів США. Заповіт разом із останнім свідоцтвом був визнаний недійсним за рішенням суду Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27.02.2014р., яке не змінено під час перегляду в апеляційній інстанції та не скасовано під час перегляду за нововиявленими обставинами, що підтверджується постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.11.2019р. При цьому судом установлено факт невідповідності в заповіті підпису [PERSON] . Окрім позивачки до першої черги спадкоємців належить [PERSON] , який є сином спадкодавця, на користь якого був складений недійсний заповіт. Інших спадкоємців першої черги немає, тому частка позивачки в спадщині складається з 1/2 частки спадщини, яку вона втратила. Позивачка вважає, що дії секретаря Дорошенко Т.О., яка була посадовою особою органу місцевого самоврядування й одночасно працівником відповідача, при посвідченні заповіту від імені [PERSON] були незаконними. Протягом слухання справи про оскарження дійсності заповіту [PERSON] позбувся спадкового майна 21.11.2017р. На цей час дане майно знято з кадастрового обліку. Вартість майна складає 9 416 062,15 руб. рф, що є еквівалентом 3 347352,64 грн., тому 1/2 частка вартості спадкового майна становить 1 673 676,32 грн. Дії [PERSON] призвели до завдання позивачці матеріальної шкоди у вигляді втрати частки спадкового майна, доходів від нього, а також моральної шкоди, яка полягала в душевних хвилюваннях, які виникли в зв`язку з тривалим судовим вирішенням спору щодо спадкування після смерті її матері, тривалих судових засідань, участі в проведенні слідчих (розшукових) дій в межах кримінальних проваджень, які тривали протягом 7 років (2012-2019, період розгляду справи про визнання заповіту недійсним). Відповідно до приписів ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Тому вважала за можливе стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 400 000,00 грн., так як для цього наявні всі правові підстави. У зв`язку з виявленням вищевказаного заповіту від імені [PERSON] у 2012р., стало неможливим належне оформлення спадкових прав та набуття права власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] до моменту прийняття рішення про його недійсність. Причинний зв`язок між протиправним діянням Відповідача-1 і завданням шкоди полягає в тому, що ним зумовлено перешкоду в оформленні права власності на вищевказане майно в порядку спадкування та користуванням ним, а на цей час це майно як об`єкт нерухомості вже не існує. Тому позивачка вважала, що має право на відшкодування шкоди, завданої Відповідачем-1, у вигляді неотриманого доходу від володіння спадковим майном, зокрема 1/2 часткою 5-ти кімнатної квартири [ADDRESS] . Враховуючи площу, технічні характеристики квартири, знаходження в центрі міста Єкатеринбург, й відповідно її кадастрову вартість, вважала за належне стягнути на мою користь матеріальну шкоду в сумі 1 756 095,60 грн. У даному випадку органом державної влади, яким порушено права та інтереси є посадова особа Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, тому у відповідності до положень статей 15, 16 ЦК України права позивачки підлягають захисту в судовому порядку, шляхом відшкодування моральної шкоди в розмірі 400 000,0 грн. та матеріальної в розмірі 1 756 095,60 грн. Судові витрати, які позивачка розраховує понести: витрати на експертизу, допит фахівця почеркознавця та правову допомогу в розмір 50 000,00 грн., докази понесення чого будуть надані суду після прийняття рішення по суті спору відповідно до ст. 141 ЦПК України. 20.11.2020 р. ухвалою судді було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. У ході розгляду справи позивач неодноразово уточнювала/змінювала склад відповідачів та позовні вимоги. 09.02.2021 р. від Державної казначейської служби України надійшов відзив, в якому казначейська служба заперечує проти задоволення позову щодо стягнення з Казначейства за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь позивача шкоди в сумі 2156095,60 грн. У відзиві вказано, що Коробівська сільська рада перебуває в процесі припинення. Шкода (як матеріальна так і моральна) завдана органом місцевого самоврядування, його посадовою чи службовою особою, відшкодовується виключно органом місцевого самоврядування та підлягає стягненню саме з її завдавача, а не з єдиного казначейського рахунку Казначейства. Також у відзиві зазначено, що позивачем не надано підтверджуючих документів, доказів щодо завдання моральної шкоди. 16.03.2021 р. від представника Коробівської сільської ради до суду надійшов відзив, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову. На обгрунтування відзиву зазначено, що в матеріалах кримінального провадження існує висновок експерта, що підпис у заповіті здійснений [PERSON] . Дана обставина спростовує доводи позивачки щодо допущених порушень під час складання заповіту та підроблення підпису. Позивачка звернулася з позовом до [PERSON] про витребування майна та відшкодування збитків. Тобто вона одночасно хоче стягнути збитки (вартість 1/2 спадкового майна) в ідентичних розмірах і з брата, і з сільської ради, що свідчить про зловживання процесуальними правами. Крім того представник відповідача вважав, що позивачкою пропущено строк позовної давності, оскільки про існування оспорюваного заповіту їй було відомо в 2012 р., а безпосередньо з позовом до суду вона звернулася в кінці 2020 р. Також позивачем не надано доказів на підтвердження завданої моральної шкоди. 20.04.2021 р. позивачкою була надана відповідь на відзив та позовна заява (уточнена) зі зміною складу відповідачів. 13.07.2021 р. від Золотоніського управління Державної казначейської служби України Черкаської області надійшов відзив, ідентичний відзиву Державної казначейської служби України від 09.02.2021 р. 26.10.2021 р. судом було надане судове доручення компетентному суду російської федерації з метою витребування доказів. Результати виконання судового доручення відсутні в зв`язку з повномасштабною триваючою збройною агресією росії проти України. 05.11.2021 р. позивачем було подано позов (уточнений) до Коробівської сільської ради, держави в особі Золотоніського управління Державної казначейської служби України Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої діями посадової особи органу місцевого самоврядування, в якому позивач просила: 1. \~ \~ \~ \~Визнати незаконними дії посадової особи Відповідача - 1 секретаря [PERSON] при посвідченні заповіту від імені [PERSON] датованого 18.12.2008р. 2. \~ \~ \~ \~Стягнути з Відповідача-1 за рахунок державних коштів (бюджетних асигнувань] України на мою користь матеріальну шкоду завдану незаконними діями посадової особи Коробівської сільської ради - секретарем Дорошенко Тамарою Анатоліївною при посвідченні заповіту від імені [PERSON] , [INFO] та померлої [INFO] , датованого 18.12.2008р. у розмірі 4 708 031,0764 руб. рф (Російських рублів) в гривневому еквіваленті за курсом валют на момент прийняття рішення та 400 000,0 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. 3. \~ \~ \~ \~Застосувати судом норми права, які підлягають застосуванню в спірних правовідносинах 4. \~ \~ \~ \~Судові витрати покласти на відповідача. В обгрунтуванні уточнених вимог, крім зазначеного вище, вказано, що органом державної влади, яким порушено права та інтереси позивачки, є посадова особа Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, тому у відповідності до положень статей 15, 16 ЦК України права позивачки підлягають захисту в судовому порядку, шляхом відшкодування моральної шкоди в розмірі 400 000,0 грн. та матеріальної в розмірі 4 708 031,0764 руб.рф. Відповідно до ст. 1172 ЦК України, юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Позивачка вказує, що «завдяки» діям посадової особи Відповідача-1 вона до цього часу не має змоги отримати те, що їй належить по праву. Завдяки діям посадової особи Відповідача-1 з 2010 року (момент смерті матері) до цього часу (2021рік) минуло майже 11 років. Їй було 33 роки, а зараз 44-й. За цей час виростила одну дитину, яка стала повнолітньою, народила та збирає до 1 класу другу дитину. За цей час витратила купу коштів на відновлення своїх прав, безліч нервів та похідних наслідків. Все що вона набула- це сиве волосся. Але жодної виделки чи тарілки в спадок не отримала. До того ж, враховуючи, що могла за цей час користуватися матеріальними благами від спадку, який не отримала завдяки Відповідачу-1, й відповідно до ст. 22 ЦК, має право вести мову про доходи, які могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Наприклад, могла отримати від оренди майна або проценти від коштів вартості цього майна (депозиту), або придбати майно для проживання в кращих житлових умовах, так як з 2010р. по 2018р. їй довелося мешкати в 1-кімнатній квартирі з сім`єю з 3-х, а потім з 4-х осіб за адресою: [ADDRESS] або просто прожити 10 років без моральних переживань, а навпаки отримати задоволення від нових можливостей (придбати автомобіль або подорожувати і т .п.) Позивачка вважає, що те, що вона просить від Відповідача-1 є замало проти того, ніж їй погіршено суттєвий період життя, який назад не повернути та знову не пережити. Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію. Сатисфакція - форма відшкодування шкоди, заподіяної потерпілій стороні внаслідок правопорушення. Справедлива сатисфакція не завжди має грошовий характер. Часто справедливою сатисфакцією суд вважає саме встановлення факту порушення. Справедлива сатисфакція може бути присуджена щодо: матеріальної шкоди, тобто дійсних збитків, безпосередньою причиною яких було порушення, про яке заявник заявляє; \~ \~ \~ \~моральної шкоди, тобто страждань та перебування в стані стресу внаслідок порушення; витрат, пов`язаних зі зверненням до інстанцій національної правової системи та Суду з метою запобігання порушенню чи відновлення порушеного права. Враховуючи вищевикладене, вважала за можливе стягнути на її користь моральну шкоду у розмірі 400 000,00 грн. так як для цього наявні всі правові підстави. У постанові від 24 березня 2020 року у справі №818/607/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у пункті 38 «зауважує, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц». Під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною в справі певний орган (пункт 27 постанови ВП ВС, 26.06.19, справа № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19), № у реєстрі 84573553. Відповідно до Рішення Золотоніської міської ради від 26.11.2020 № 1-14/VIII про початок реорганізації Деньгівської, Кропивнянської, Коробівської, Благодатнівської, Крупської сільських рад та їх виконавчих комітетів шляхом їх приєднання до Золотоніської міської ради, то Золотоніська міська рада стає правонаступником всього майна, прав та обов`язків Коробівської сільської ради, проте поки діяльність Коробівської сільської ради не припинена, тому позивачка вважає, що відповідати за позовом має саме вона. Ухвалою суду від 04.08.2023 р. підготовче провадження в справі було закрито і цивільну справи призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка підтримала уточнену позовну заяву від 05.11.2021 р. та наполягала на повному її задоволенні. Вказала, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 2014 р., заповіт, посвідчений секретарем Коробіської сільської ради Дорошенко Т.А. визнано судом недійсним. Дане рішення суду набрало законної сили в 2019 році. За цей період спадкове майно (квартира) було відчужено [PERSON] . Позивачка повідомила, що з брата через суд намагалася стягнути компенсацію за спадкове майно (половину вартості спадкової квартири), а в даному позові просить суд стягнути майнову шкоду, завдану секретарем сільської ради, в такій же сумі. Через неправомірні дії секретаря сільської ради Дорошенко Т.А. створено проблему щодо спадкування, вона втратила спадкове майно. Тобто присутні вина, наслідок та причинно-наслідковий зв`язок. Представник відповідача Коробівської сільської ради в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про розгляд справи повідомлявся належним чином. Представник відповідача Золотоніського управління Державної казначейської служби України Черкаської області в судове засідання не з`явився, але в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи в його відсутність. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але скерувала заяву про розгляд справи без її участі. У судовому засіданні 18.04.2024 р. допитана в якості свідка [PERSON] вказала суду, що події щодо посвідчення спірного заповіту мали місце в грудні 2011 р. На той час свідок працювала секретарем Коробівської сільської ради і до її обов`язків входило вчинення нотаріальних дій. Одного дня до неї прийшов [PERSON] та сказав, що в 2008 році померла його мати [PERSON] .. Після її смерті, залишилося спадкове майно, яке він не встиг оформити. Стверджував, що інших спадкоємців не має. Спочатку він просив скласти заповіт від імені матері, потім почав погрожувати. Свідок злякалася, тому надрукувала заповіт. [PERSON] почитав заповіт, почав підбирати підпис із наявних у нього документів, розписався на заповіті та в журналі. Після цього сідок розписалася на посвідчувальному написі, поставила печатку. Потім [PERSON] забрав один примірник заповіту й пішов, інший залишився в сільській раді. Свідок відправила заповіт у Мінюст, бо їй телефонував [PERSON] та питав чи відправила. Пізніше свідку стало відомо про дані події, було порушено кримінальне провадження, її допитували. Коли з`явилося кримінальне провадження, то в 2019 р. приїжджав [PERSON] та погрожував їй. Свідок вказала, що плата за заповіт не здійснювалася. Спочатку свідок не зверталася в поліцію, бо боялася за своє життя та життя своєї сім`ї, але [PERSON] продовжував погрожувати, одного разу навіть приїздив додому, тому вона змушена була звернутися до поліції. Вислухавши доводи позивачки, показання свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] померла [PERSON] , що стверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14.07.2011 р. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.10.1977 р. [PERSON] являється матір`ю позивачки. 18.12.2008 року секретарем Коробівської сільської ради Черкаської області Дорошенко Тамарою Анатоліївною посвідчено заповіт [PERSON] , відповідно до якого все майно, що буде їй належати на день її смерті, вона заповідає своєму сину [PERSON] . Із листа №150 від 19.05.2011 р. вбачається, що позивачка [PERSON] зверталася до нотаріуса м. Єкатеринбургу з заявою про прийняття спадщини після померлої [INFO] матері [PERSON] 27.03.2012 року приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Черкаської області Кравченком С.В. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошовий вклад у розмірі 62 долара 11 центів США, що належали [PERSON] 16.01.2013 року нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга Свердловської області рф [PERSON] було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру в [ADDRESS] . Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27.02.2014 року в справі № 419/3259/12, яке набрало законної сили 20.11.2019 р., по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, третя особа: Головне управління юстиції у Черкаській області, приватний нотаріус Золотоніського району Черкаської області Кравченок С.В. про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, заповіт [PERSON] , посвідчений Коробівською селищною радою Золотоніського району Черкаської області 18 грудня 2008 року та свідоцтво про право на спадщину, видане [PERSON] 27.03.2012 р. приватним нотаріусом Кравченком С.В. після смерті [PERSON] , визнані недійсними. Зі змісту мотивувальної частини даного рішення суду вбачається, що спірний заповіт: був підписаний невідомою особою від імені [PERSON] , яка не мала на це права; не був прочитаний особисто заповідачем, що підтверджується відсутністю відповідної відмітки в заповіті; був поданий до державного реєстру після спливу трьох років від дати складання. Судом установлено, що при складанні заповіту не додержано загальних вимог, які є необхідними для чинності правочину, тому суд визнав заповіт недійсним. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане [PERSON] 16.01.2013 року нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга Свердловської області рф [PERSON] на вище вказану квартиру недійсним не було визнане, оскільки позивачу [PERSON] було відмовлено в задоволенні її позову до [PERSON] , нотаріуса Перова М.В. про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання [PERSON] таким, що не набув право власності на спадкове майно на підставі заповіту, що підтверджується копією ухвали Свердловського обласного суду від 11.02.2020 доданою до відзиву представником відповідача Коробівської сільської ради. Оскільки заповіт визнано недійсним, то позивачка, яка є донькою померлої [PERSON] на підставі ч.4 ст.1257 ЦК України мала б право успадкувати 1/2 частину квартири, що знаходилась в [ADDRESS] . Однак, як вбачається з виписки з Єдиного державного реєстру нерухомості від 05.06.2018 р., право власності на квартиру було зареєстровано у Єдиному державному реєстрі нерухомості Федеральної служби державної реєстрації, кадастру та картографії 21.11.2017 року за [PERSON] . Її вартість складала 9416062,15 руб. У подальшому 21.11.2017 року квартира була відчужена [PERSON] на підставі договору дарування на користь [PERSON] . За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Нормами статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18) зроблений висновок про те, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазначені збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір. У судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] , яка посвідчувала спірний заповіт, який визнаний недійсним, ствердила, що вчиняла неправомірні дії при посвідченні заповіту. Порушення умов складання, оформлення та посвідчення заповіту підтверджене рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27.02.2014 року в справі № 419/3259/12. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Підстави, види і порядок відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Конституцією України, цим та іншими законами. Право на заповіт може бути здійснене протягом усього життя особи й охоплює як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні й після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права передбачає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Якщо в населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (ст. 1251 ЦК України). Судом установлено, що секретар Коробівської сільської ради Дорошенко Т.А., будучи посадовою особо органу місцевого самоврядування, здійснила посвідчення заповіту після смерті [PERSON] , з порушенням вимог чинності даного виду правочинів, що в результаті призвело до визнання його судом недійсним. Отже як доведено позивачем, установлено судом під час розгляду справи секретар Коробівської сільської ради Дорошенко Т.А. при посвідченні заповіту діяла не в межах повноважень та не в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У зв`язку з вище викладеним, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання дій посадової особи Коробівської сільської ради секретаря Дорошенко Тамари Анатоліївни при посвідченні заповіту від імені [PERSON] , датованого 18.12.2008р. незаконними є доведеними та підлягають до задоволення. Через неправомірні дії секретаря Коробівської сільської ради Дорошенко Т.А. при посвідченні заповіту, який визнаний судом недійсним, позивачка втратила можливість набути право власності на спадкове майно 1/2 частину квартири, тобто їй завдана шкода (збитки). З матеріалів справи вбачається, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.10.2024 р. задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про компенсацію вартості 1/2 частини квартири та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто компенсацію вартості 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , в розмірі 1756095,60 грн. Згідно вказаної постанови апеляційного суду позивачці вже відшкодована вартість матеріальної шкоди, тому позовні вимоги в частині стягнення в Коробівської сільської ради матеріальної шкоди в розмірі 4 708 031,0764 руб. рф (Російських рублів) в гривневому еквіваленті за курсом валют на момент прийняття рішення не підлягають до задоволення, оскільки матиме місце подвійне її стягнення. Суд зазначає, що позивачем не обґрунтовано належним чином відповідно до ст. 22 ЦК України розмір витрат, які вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Також позивачем не обґрунтовано понесення збитків у вигляді упущеної вигоди та не зазначені її розміри. За змістом частини першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. За положеннями статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 612/3521/16-ц). За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є спричинення моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою (див. постанови Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20 та від 03 лютого 2022 року у справі № 686/13784/21). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені правилами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Вказані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює державу, орган влади Автономної Республіки Крим або органи місцевого самоврядування, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого правового акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем у цивільному процесі можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом положень статті 58 ЦПК України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади), або через представника. У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме в спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді. Аналогічний за змістом висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц. З урахуванням наведеного, в цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме в спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді орган, діями якого завдано шкоду. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (див. постанову Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 686/21800/21). Тлумачення статей 2, 11, 172, 1167, 1173 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Тобто боржником є відповідний орган місцевого самоврядування, який бере участь в справі як відповідач. Дана позиція суду узгоджується з висновком Верховного Суду в складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові №459/274/17 від 27.01.2020 р. Як установлено судом неправомірні дії секретаря Коробівської сільської ради щодо посвідчення заповіту, який визнаний судом недійсним, призвели до втрати позивачкою права набути право на спадщину померлої матері. Для відновлення своїх порушених прав позивачка прикладала безліч зусиль, пов`язаних із судовими справами, досудовим розслідуванням кримінального провадження. Суд вважає, що позивачу були спричинені моральні страждання, які полягали в душевних стражданнях, зумовлених неможливістю належним чином оформити свої спадкові права та набути право власності, довготривалими судовими процесами щодо відновлення свого порушеного права. Виходячи з засад розумності, виваженості, справедливості та зважаючи на реальність відшкодування, заявлені позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 400000,00 грн., підлягають до часткового задоволення на суму 150000,00 грн. та з урахуванням вище викладеного повинні стягуватись саме з Коробівської сільської ради. Щодо строків позовної давності, про які представником відповідача Коробівської сільської ради було вказано у відзиві, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки позивачу було відмовлено в задоволенні позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди, тому суд не вирішує питання щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, яка судом задоволена частково, то суд вважає, що строк позовної давності в даному випадку не сплинув, оскільки порушення права, внаслідок якого позивачці було завдано моральної шкоди встановлено в 2019 році рішенням суду. З позовом про відновлення свого порушеного права позивачка звернулася в 2020 році. За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час розгляду справи в суді позивачем понесені витрати у вигляді судового збору в сумі 908,00 грн. за вимогу про визнання дій посадової особи органу місцевого самоврядування незаконними. Оскільки дану вимогу позивача задоволено повністю, то з відповідача Коробівської сільської ради на користь позивачки слід стягнути судовий збір у сумі 908,00 грн. Також із відповідача Коробівської сільської ради на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 2102,00 грн. за вимогу про відшкодування моральної шкоди. Враховуючи, що позивачем не надано доказів понесених інших судових витрат, суд не вирішує питання щодо їх розподілу. На підставі зазначеного та

Outcome: partial