Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з вищезазначеним цивільним позовом, в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] його особистою приватною власністю. \~ \~ \~ \~На обґрунтування вимог зазначено, що 23 квітня 1988 року між ним та [PERSON] Баглійським ЗАГС м. Дніпродзержинська було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . В період із 1988 року й по кінець 1995 року вони проживали разом однією сім`єю в квартирі [PERSON] , але наприкінці 1995 року та на початку 1996 року взаємини між ними почали псуватися, вони постійно сварилися. Він досить часто не ночував вдома та залишався декілька разів ночувати у [PERSON] (яка на той час мала прізвище - [PERSON] ) та навіть декілька разів із останньою зустрічав разом свята. 04 березня 1996 року [PERSON] вигнала його зі своєї квартири і того ж дня, тобто 04 березня 1996 року він пішов жити до своєї знайомої [PERSON] , із якою у нього зав`язалися відносини, вони зрозуміли, що кохають один одного й з того часу між ними досить швидко розвивалися стосунки. Вони почали проживати разом однією сім`єю у однокімнатній квартирі матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , яку остання потім отримала у спадок від своєї матері. Наприкінці 1996 року він та [PERSON] прийняли рішення зареєструвати шлюб і розпочали процес офіційного розлучення із колишніми дружиною та чоловіком, але у зв`язку з тим, що жодних відомостей про місцезнаходження [PERSON] , окрім країни проживання [PERSON] , у неї не було, остання намагалася всіма силами розшукати колишнього чоловіка та розірвати шлюб, навіть зверталася до поліції із відповідними заявами, а тому він не квапився із офіційним розірванням шлюбу з [PERSON] . Оскільки він з [PERSON] з 1996 року був пов`язаний спільним побутом, вони спільно проживали однією сім`єю у однокімнатній її квартирі матері та разом виховували її доньку від першого шлюбу - [PERSON] , [INFO] , він почав збирати кошти та планував купити квартиру для спільного проживання з [PERSON] , адже однокімнатна квартира для проживання однією сім`єю у складі трьох чоловік була досить замала. У червні 1997 року йому стало відомо, що по досить привабливій ціні продається трикімнатна квартира [ADDRESS] , це його зацікавило і він розпочав пошук додаткових коштів для купівлі даної квартири. Частину коштів він встиг назбирати, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , а іншу частину він запозичив у своїх близьких друзів і родичів. 10 грудня 1997 року він та [PERSON] , яка діяла від свого імені та на підставі довіреності від [PERSON] , а також на підставі розпорядження виконкому Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська від імені неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , який був укладений Дніпродзержинською філією Придніпровської товарної біржи у виконання біржового контракту, зареєстрованого на Придніпровській товарній біржі від 10 грудня 1997 року № 191. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 18 грудня 2009 року було визнано дійсним договір купівлі-продажу від 10 грудня 1997 року № 191 квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений між ним та [PERSON] , яка діяла від свого імені та на підставі довіреності від [PERSON] , на підставі розпорядження виконкому Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська від імені неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] . Крім того, вказаним рішенням від 18 грудня 2009 року було встановлено факт того, що йому на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Тобто право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване на його ім`я на підставі договору купівлі-продажу № 191 від 10 грудня 1997 року, зареєстрованого Дніпродзержинською філією Придніпровської товарної біржи. Офіційно їх шлюб з [PERSON] було розірвано 15 лютого 2000 року та на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 26 січня 2000 року Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 17 березня 2024 року було видане свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . 20 квітня 2001 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] у Відділі реєстрації актів громадянського стану Заводського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, про що зроблений відповідний актовий запис № 60, після одруження вона взяла його прізвище - [PERSON] . На початку 2024 року він вирішив здійснити продаж вищезазначеної квартири [ADDRESS] , найшов покупців і приїхав до приватного нотаріуса, з метою укладення та нотаріального посвідчення такого Договору купівлі-продажу, але, під час ознайомлення нотаріуса з правовстановлюючими документами на квартиру, останній повідомив, що для вчинення правочину з продажу квартири йому потрібна письмова згода [PERSON] , адже фактично майно купувалося у шлюбі з нею. Він звернувся до [PERSON] , розповів їй про ситуацію, що склалася, та попросив дати свою нотаріальну згоду, адже фактично квартира купувалася в той час, коли він фактично проживав з [PERSON] , та не мав спільного бюджету та спільного побуту з [PERSON] , на що остання відповіла відмовою. Факт того, що вони з [PERSON] припинили відносини з 1996 року, не мали спільного побуту та бюджету, фактично створили нові родини, з якими і проживали, підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 26 січня 2000 року, що набрало законної сили, тож на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягає\~доказуванню при\~розгляді даної\~справи.Тобто рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 26 січня 2000 року встановлено, що він та [PERSON] фактично з 1996 року спільно не проживають, ніякого побуту не ведуть, таким чином дана обставина повністю встановлює факт того, що квартиру [ADDRESS] , вони не могли купити за спільні кошти, адже фактично не перебували у шлюбних відносинах, не проживали з 1996 року та не вели жодного побуту разом. Таким чином, не дивлячись на те, що придбання майнових прав та державна реєстрація спірної квартири відбулась в період шлюбу, ця квартира є його особистою приватною власністю, оскільки придбана за його особисті кошти. Враховуючи презумпцію спільної сумісної власності майна подружжя, він не має змоги на свій розсуд розпоряджатись спірною квартирою, в тому числі здійснити її відчуження без згоди [PERSON] . У разі укладання договору щодо розпорядження квартирою без такої згоди, вона матиме право визнати відповідний договір недійсним. 08 липня 2024 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Позивач у судовому засідання підтримав позов та пояснив, що 04 березня 1996 року відповідачка вигнала його з дому через хворобу, а саме зібрала його речі та виставила з дому, після того вони разом вже не проживали. Він звернувся до нинішньої дружини [PERSON] і вона пустила його пожити у неї. З того часу вони проживали разом у квартирі по [ADDRESS] , яка належала її матері. В грудні 1997 року він купив квартиру за адресою: [ADDRESS] і вони разом з [PERSON] переїхали проживати туди. З відповідачкою він офіційно розлучився через суд 15 лютого 2000 року. [PERSON] також була в шлюбі, бо її чоловік три роки перебував у розшуку. Через це він і не поспішав розлучатися з відповідачкою. Квартира по [ADDRESS] оформлена на нього, він її купив за свої особисті кошти, які він позичав у сестри [PERSON] [PERSON] , а також отримав від продажу своєї у квартири у гуртожитку, яку йому видали на роботі, по [ADDRESS] . Відповідачка у судове засідання не з`явилась, відзив на позов не подала, про час та місце проведення судових засідань була повідомлена належним чином, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутність відповідачки на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з позивачем вони зійшлися жити 04 березня 1996 року, а до цього були знайомі більше року. Вони проживали по [ADDRESS] , як чоловік і жінка, але вони знаходились у шлюбах з іншими особами. Вони з [PERSON] вели спільне господарство, жили однією сім`єю, виховували дітей, а саме її доньку та доньку позивача, яку періодично до них приводила відповідачка. В 1997 році [PERSON] купив квартиру на [ADDRESS] , він був покупцем і власником. Частину грошей на квартиру він запозичив у її сестри, а також він продав свою квартиру по [ADDRESS] . З 1998 року вони разом з [PERSON] проживали у новій квартирі. З 04 березня 1996 року та до теперішнього часу вони постійно проживають разом з [PERSON] однією сім`єю. До [PERSON] він не повертався. Вони з [PERSON] одружились у 2001 році, одразу після того, як розірвали попередні шлюби. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивача вона знає з 1996 року, між ними дружні відносини, відповідачка їй не знайома. Вона працювала разом з [PERSON] з початку 1996 року в депо. [PERSON] привозив та забирав [PERSON] з роботи, це її чоловік. [PERSON] вони знайомі між собою, стільки ж років [PERSON] та [PERSON] разом. Вони виглядали, як чоловік і жінка, на роботі також казали, що вони чоловік та жінка. Десь у 1996-97 роках вони купили квартиру поруч біля них. Вони сім`єю приходили до [PERSON] з [PERSON] в гості, а ті до них. [PERSON] і [PERSON] проживали разом з 1996 року, їй не було відомо, що [PERSON] одружений, і вона вважала, що вони є чоловіком та жінкою. Їй не відомо за які саме кошти вони купували квартиру. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивача вона знає з 1996 року, між ними дружні відносини, відповідачка їй не знайома. [PERSON] це її сусідка по площадці за адресою: [ADDRESS] . Їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] зійшлися в 1996 році, вона була свідком цього, бо їх діти дружили. Вони спілкувались, ходили один до одного в гості. Їй не було відомо, що на той час [PERSON] був одружений з іншою жінкою. [PERSON] була одружена з іншим чоловіком, але вона з ним не жила, оскільки той був за кордоном. [PERSON] та [PERSON] почали жити разом, як чоловік та дружина, з 1996 року, вони вели спільне господарство. [PERSON] любить дочку [PERSON] , як свою. Вони разом купляли спільне майно, в тому числі і квартиру в [PERSON] . Це було десь через рік після того, як вони зійшлися. Вони разом робили ремонт у тій квартирі. Квартира оформлена на [PERSON] . Їй не відомо, за які кошти він купив квартиру. З 1996 року [PERSON] постійно проживав з [PERSON] . \~ \~ \~ \~Вислухавши позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків: Судом встановлено, що сторони знаходись у зареєстрованому шлюбі з 23 квітня 1988 року, який був розірваний 15 лютого 2000 року на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 26 січня 2000 року, яким було встановлено, що сторони припинили відносини з 1996 року, не мали спільного побуту та бюджету, фактично створили нові родини, ці обставини підтверджуються копією рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. (а.с. 33) та копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 34). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 10 грудня 1997 року [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від свого імені та на підставі довіреності від [PERSON] , а також на підставі розпорядження виконкому Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська від імені неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , уклали у Дніпродзержинській філії Придніпровської товарної біржи, у виконання біржового контракту, договір купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований на Придніпровській товарній біржі від 10 грудня 1997 року № 191, на підставі якого Дніпродзержинським БТІ [PERSON] було видане реєстраційне посвідчення з реєстровим № 22248 про право приватної власності на вказану квартиру, що підтверджується копією договору (а.с. 38-39) та копією реєстраційного посвідчення (а.с. 40). Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 18 грудня 2009 року (а.с. 41-43) було визнано дійсним договір купівлі-продажу від 10 грудня 1997 року № 191 квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а також встановлено факт того, що [PERSON] на праві приватної власності належить зазначена квартира. Право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] на підставі договір купівлі-продажу від 10 грудня 1997 року № 191, зареєстрованого Дніпродзержинською філією Придніпровської товарної біржи, що підтверджується листом КП «Кам`янське районне БТІ» ДОР (а.с. 44). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04.03.2021 року у справі № 343/1294/18, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Водночас, відповідно до вказаної вище постанови Великої Палати Верховного Суду, презумпція спільної сумісної власності подружжя може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування, а також набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено у постановах Верховного Суду України від 19.06.2013 та 02.10.2013, від 01.07.2015 у справі № 6- 612цс15, від 16.12.2015 у справі № 6-2641цс15, постанові від 24.01.2020 у справі № 546/912/16-ц. У постанові від 17.06.2021у справі№ 128/1511/19Верховний Суд вказав, що визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги те, що хоча придбання майнових прав та державна реєстрація спірної квартири відбулась в період шлюбу, позивач довів суду належними, достатніми та допустимими доказами, що квартира за адресою: [ADDRESS] , була придбана ним у період, коли вони з відповідачкою вже припинили фактичні шлюбні відносини, не проживали разом, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету та побуту, тож зазначену квартиру [PERSON] придбав за кошти, які належали йому особисто, а тому це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя. З огляду на встановлені факти, суд вважає, що спірна квартира, придбана у період шлюбу сторін, але за кошти, які належали особисто позивачеві, є особистою приватною власністю [PERSON] , тож заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). При вирішенні питання про розподіл судового збору, судом враховується позиція позивача не стягувати судовий збір з відповідачки.

Outcome: approved