Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Малого приватного підприємства "ТФТ", [PERSON] , Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Ван Клік", [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку матеріальну шкоду у розмірі 8 487 грн 23 коп.; стягнути з відповідачів у солідарному порядку суму втраченого доходу з лютого 2014 року по лютий 2016 року, тобто за 24 місяця в розмірі 96 000 грн; стягнути з відповідачів у солідарному порядку моральну шкоду у розмірі 50 000 грн; судові витрати покласти на відповідачів. Позов обґрунтований тим, що 16.05.2016 вироком Центрального районного суду м. Миколаєва у справі №490/4961/15-к [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і призначено покарання у вигляді 1 року обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням на строк 1 рік. Вказаним вироком встановлено, що 23.01.2014 близько 09:30 [PERSON] керував технічно справним автомобілем "Рута 19", н/з [NUMBER] , здійснював рух в умовах світлого часу доби на покритій сніговим накатом проїзній частині вул. Велика Морська, зі сторони вул. Інженерної в напрямку вул. М. Морська у м. Миколаєві, зі швидкістю 45 км/год. Рухаючись в обраному напрямку, під час проїзду нерегульованого пішохідного переходу, [PERSON] грубо порушив вимоги п.п. 2.3 "б", 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого правою передньою частиною транспортного засобу допустив наїзд на позивача. Внаслідок ДТП позивачу спричинені тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин та гематоми правого стегна, внаслідок яких утворилися патологічні зміни, що супроводжуються порушенням іннервації і венозного кровообігу, відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за критерієм незначної стійкої втрати працездатності більше 10%. На час ДТП [PERSON] був власником автомобіля, на якому [PERSON] здійснив наїзд на позивача. Також [PERSON] був найманим працівником підприємства "ТФТ". Цивільна відповідальність водія мкроавтобуса "Рута19", д/н [NUMBER] була застрахована ПрАТ "Саламандра -Україна" (найменування змінено на ПрАТ "Страхова компанія "Ван Клік"), яке сплатило позивачу 5105 грн 09 коп. Позивач вввжає, що внаслідок ДТП йому була нанесена шкода в значно більшому розмірі, порівняно з сумою, сплаченою страховою компанією. Матеріальна шкода відповідно до чеків про придбання ліків складає 13 595 грн 32 коп., залишились невідшкодованими 8 487 грн 23 коп. Позивач вважає, що йому також заподіяно моральну шкоду, яка виразилась в фізичних і душевних стражданнях у зв`язку з травмою, ушкодженням здоров`я, втратою можливості займатися підприємницькою діяльністю, порушенні нормальних жіттєвих зв`язків через неможливість активного пересування. Через отримані травми він відчуває себе хворою людино, безпорадним, інвалідом, не взмозі нормально пересуватися та працювати. З`явилось почуття тривоги та страху при наближенні транспортних засобів. Посилаючись на вищевказані обставини, позивач вважає, що відповідачі повинні солідарно відповідати за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки та працівником, а також відшкодувати суму втраченого доходу. Ухвалою суду від 31.05.2019 відкрито провадження у справі за вказаним позовом [PERSON] 08.07.2019 від представника відповідача ПрАТ "Страхова компанія "Ван Клік" надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] , посилаючись на те, що позивач вже отримав виплату страхового відшкодування в розмірі 5 106,09 грн, який був документально підтверджений, тому страховик виконав свої зобов`язання в повному обсязі. При цьому розмір витрат позивача в сумі 8 587,23 грн не підтверджений належними доказами. Позивач, ігноруючи рекомендації лікаря, здійснював необґрунтовані витрати на своє лікуання, придбаваючи те, що вважав за потрібне, а не те, що рекомендував лікар. Вимоги позивача щодо відшкодування втраченого доходу в розмірі 96 000 грн є нобґрунтованими, оскільки позивач не підтвердив дохід, який він отримував в році, що передував ДТП, тобто у 2013 році. Розмір моральної шкоди, яку просить стягнути позивач, має бути розрахований з розміру страхової виплати за шкоду, завдану здоров`ю - 5106,09 грн, і не може перевищувати 5% даної суми, а саме: 255,31 грн. Ухвалою суду від 04.12.2019 за клопотанням представника позивача витребувано з ГУ ПФУ в Миколаївській області інформацію про сплату єдиного соціального внеску за [PERSON] в період з 01.09.2013 по 01.03.2014; витребувано у МПП "ТФТ" копію договору оренди або кристування транспортним засобом "Рута 19", н/з [NUMBER] , що укладався в період з 2013 року по 01.03.2014, копію трудової угоди з [PERSON] за цей же період. Від представника МПП "ТФТ" - адвоката Дорошенко А.П. надійшов відзив на позов, в якому зазначено про необґрунтованість вимог [PERSON] , з посиланням на те, що позивачем не надано жодного доказу розміру шкоди, завданої здоров`ю, зокрема медичної документації, чеків, квитанцій. Позивач, хоча і заявляв вимоги про стягнення неотриманого доходу, не навів розрахунку відповідно до ст. 1198 ЦК України на підставі даних з податкового органу за 2013 рік. Також між МПП "ТФТ" та [PERSON] не укладались будь-які трудові договори, а тому пред`явлення вимог до підприємства є безпідставним. Позивач, неодноазово належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився. Представник позивача - адвокат Алейнік В.А. 29.10.2020 подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник МПП "ТФТ" в судовому засіданні не була присутня, відповідно до поданої заяви просила розгляд здійснювати за її відсутності. Представник відповідача ПрАТ "Страхова компанія "Ван Клік", відповідачі [PERSON] , [PERSON] , належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися. Суд вважає можливим ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Крім того, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , керуючи транспортним засобом "Рута 19", д.н.з. [NUMBER] , 23.01.2014, здійснив наїзд на позивача. Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.05.2016 [PERSON] визнаний винним у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. На виконання страхових зобов`язань ПрАТ «Страхова група «ТАС» за заявою [PERSON] проведено виплату страхового відшкодування в розмірі 5 105,09 грн. Позивач не погоджується з розміром вказаного страхового відшкодування, вважаючи, що він повинен бути більшим, в сумі 13 593,32 грн, а отже йому не доплачено 8 487,23 грн. Відповідно до ст. 24 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який діяв на час виникнення спірних правовідносин, у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів. Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті. Позивач, вважаючи, що матеріальна шкода завдана у значно більшому розмірі, посилався на копії чеків та листів лікаря про призначення лікування. Проте суд вважає, що надані позивачем ксерокопії чеків та іншої медичної документації, частина з яких такої якості, що унеможливлює ознайомлення з їх змістом, не можуть слугувати доказом підтвердження витрат на лікування у зазначеному позивачем розміру. Зі змісту наданих ксерокопій неможливо встановити, що саме ці медичні препарати або процедури були рекомендовані чи призначені лікарем для лікування у позивача наслідків ДТП, яка мала місце 23.01.2014. Будь-яких обґрунтованих розрахунків суми в розмірі 8 487,23 грн позивач не надав. Отже, позивачем не доведено, що страховик необґрунтовано здійснив йому виплату страхового відшкодування в розмірі 5 105,09 грн. Крім того, позивач, посилаючись на те, що він є фізичною особою підприємцем, вважав, що з відповідачів необхідно стягнути у солідарному порядку суму втраченого доходу з лютого 2014 року по лютий 2016 року, тобто за 24 місяця в розмірі 96 000 грн. Так, відповідно до ст. 25 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, - неотримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною. Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Частинами 1-3 ст. 1198 ЦК України визначено, що розмір доходу фізичної особи-підприємця, втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, що підлягає відшкодуванню, визначається з її річного доходу, одержаного в попередньому господарському році, поділеного на дванадцять. Якщо ця особа отримувала дохід менш як дванадцять місяців, розмір її втраченого доходу визначається шляхом визначення сукупної суми доходу за відповідну кількість місяців. Розмір доходу від підприємницької діяльності, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, визначається на підставі даних податкового органу. Розмір доходу, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, обчислюється виходячи з розміру доходу, який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, у сумах, нарахованих до вирахування податків. Проте позивачем взагалі не надано суду належних і допустимих доказів, відповідно до ст. 1198 ЦК України, з яких можливо встановити, що він зареєстрований як фізична особа підприємець, розмір його річного доходу від підприємницької діяльності, одержаного в 2013 році (передував ДТП), визначеного на підставі даних органів доходів і зборів. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Частиною першою статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє стверджувати, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. За положеннями статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Суд вважає, що відповідно до наведених положень закону, позивач не довів заподіяння йому моральної шкоди, яку просив стягнути солідарно з відповідачів, в розмірі 50 000 грн. Позивач вважав, що водій [PERSON] , якому транспортний засіб передав [PERSON] , перебував у трудових відносинах з МПП "ТФТ", що є підставою для солідарного стягнення моральної шкоди. Проте позивачем, який тривалий час неодноразово викликався в судове засідання, взагалі не надано суду доказів того, на якій правовій підставі відповідач [PERSON] на час ДТП володів транспортним засобом, на яких підставах цей транспортний засіб використовував відповідач [PERSON] . Не підтверджено і перебування останнього у трудових відносинах з МПП "ТФТ". Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про те, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з МПП "ТФТ" (трудовий договір, трудова книжка із наявністю відповідних записів із зазначенням конкретної посади, наказ про прийняття на роботу, відомості про сплату роботодавцем внесків на соціальне страхування тощо). Крім того, відповідно до інформації, отриманої з ГУ ПФУ в Миколаївській області від 07.02.2020, за даними системи персоніфікованого обліку відомостей в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування в обліковій картці [PERSON] відсутня інформація про страхувальників (роботодавців), які звітували про нарахування йому заробітної плати та здійснення відрахувань на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.09.2013 по 01.03.2014. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Оскільки позивач звільнений від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed