Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-25 00:00:00

18.10.2024 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову посилалася на те, що після розірвання шлюбу з відповідачем дитина залишилася проживати з нею. Відповідач участі у житті та вихованні сина останні роки не бере. Фактично обов`язки батька виконує чоловік позивачки [PERSON] , який ставиться до її сина як до рідного, виховує, утримує матеріально. Ухвалою судді Заставнівського районного суду Чернівецької області від 22.10.2024 року відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 27.11.2024 відповідач подав відзив, в якому, посилаючись на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків і не може застосовуватися, якщо особа не виконує батьківські права внаслідок незалежних від неї причин, а з боку позивачки є перешкоди у спілкуванні з дитиною, просив відмовити у позові. 11.12.2024 року підготовче провадження у справі закрито, призначено її розгляд. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Допитана в якості свідка пояснила, що протягом певного часу після розірвання у 2014 шлюбу з відповідачем той спілкувався з дитиною: дзвонив сину, брав його до себе на вихідні тощо. Після того як відповідач у 2014 році вчасно не повернув дитину додому між ними виник конфлікт і зустрічі батька з дитиною стали рідшими, оскільки були обумовлені присутністю матері. Згодом, батько з сином стали спілкуватися раз-два на рік під час вітання з днем народження, а останні півтора-два роки їх спілкування зовсім припинилося з невідомих причин. Відповідач не цікавиться життям та здоров`ям сина, його досягненнями у школі та спорті, його вибором майбутньої професії. Стверджувала, що зі свого боку ніколи не перешкоджала виконанню [PERSON] батьківських прав відносно сина. Всю увагу, турботу неповнолітньому [PERSON] , матеріальне забезпечення надає її чоловік [PERSON] додала, що ініціатором цього позову виступив син. Представник позивачки адвокат Дронь О.І. в судовому засіданні позовну заяву підтримала, пояснила, що з боку відповідача окрім заперечень не надано доказів на спростування доводів позивачки, а також доказів, що батько не може виконувати обов`язки щодо сина з незалежних від нього причин, як наприклад пов`язаних за станом здоров`я, чи віддаленістю місця проживання. Вказані обставини свідчать про свідоме ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Просила задовольнити позов. Відповідач до судового засідання не з`явився. Представник відповідача адвокат Пустовіт Ю.О. в судовому засіданні заперечив проти позову, пояснив, що [PERSON] є батьком [PERSON] , любить сина, за можливості спілкується з ним телефоном. Дійсно між сторонами мав місце конфлікт, після якого матір стала перешкоджати зустрічам сина з батьком, що призвело до їх поступового припинення. Однак контакт між батьком та дитиною існує, відносини між ними нормальні. Що стосується утримання дитини, то позивачка ніколи не зверталася до відповідача з вимогами про стягнення аліментів, а якщо б звернулася, то не отримала б відмову. Під час зустрічей з дитиною відповідач надавав гроші дитині, але підтвердити або спростувати це неможливо. Просив в позові відмовити. Представник третьої особи органу опіки і піклування при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явився, будучи своєчасно повідомленим про час та місце розгляду справи. Заслухавши позивачку та її представника, представника відповідача, свідків, думку дитини, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його народження, виданим відділом РАЦС Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №1585 від 29.07.2009 року (а.с.11). Місцем проживання позивачки та неповнолітнього сина [PERSON] з 20.08.2013 року є квартира [ADDRESS] (а.с.9). Місцем проживання відповідача з 28.12.1998 року є [ADDRESS] (а.с.33). Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20.01.2014 року, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.15). 29.04.2014 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого відділом ДРАЦС реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції 29.04.2014 року (а.с.16). Згідно витягу №613935 від 16.05.2024 року, за місцем проживання позивачки по [ADDRESS] зареєстровані: позивачка [PERSON] , її сини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Чоловік [PERSON] - [PERSON] фактично проживає за вказаною адресою без реєстрації (а.с.18, 19). Таким чином, з 2014 року неповнолітній [PERSON] фактично проживає з матір`ю, вітчимом та двома братами. Відповідно до довідки, виданої 26.06.2024 року Чернівецьким військово-спортивним ліцеєм Чернівецької міської ради, [PERSON] зарахований до 10 класу з 27.06.2024 року (а.с.30). Згідно характеристики Чернівецького військово-спортивного ліцею Чернівецької міської ради, [PERSON] , 2009 року народження, навчається у ліцеї в 10-В класі з 2024 року. За час навчання зарекомендував себе позитивно; мати [PERSON] та вітчим [PERSON] повноцінно беруть участь у житті класу та у навчально-виховному процесі ліцеїста [PERSON] ; вітчим [PERSON] відвідує батьківські збори, цікавиться навчанням [PERSON] ; привозить до ліцею та забирає дитину (а.с.31). Згідно характеристики ДЮСШ «Спарта», [PERSON] є вихованцем ДЮСШ «Спарта» м.Чернівці з 2016 року по теперішній час є професійним футболістом; вітчим [PERSON] з початку навчання сина в ДЮСШ відповідально виконує обов`язки батька, оплачує тренування, екіпіровку, виїзди на змагання, особисто супроводжує дитину на турніри та змагання; батька [PERSON] тренери, керівництво клубу та одноклубники ніколи не бачили (а.с.22). Допитані під час розгляду справи свідки [PERSON] , який є вітчимом неповнолітнього [PERSON] , в судовому засіданні пояснив, що одружився на позивачці коли [PERSON] було близько п`яти років і з того часу виховує його як свого сина. В шлюбі з позивачкою мають ще двох синів. За часи спільного проживання з матір`ю та дитиною жодного разу не бачив батька [PERSON] і не спілкувався з ним. Всі обов`язки по вихованню та утриманню [PERSON] несе самостійно. Зі слів дружини та [PERSON] йому відомо, що [PERSON] не бере участі у вихованні та утриманні сина [PERSON] , та навіть не підтримує з ним телефонного зв`язку. Свідок [PERSON] , який є батьком позивачки та дідусем неповнолітнього [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що зі слів доньки та онука спілкування між колишнім зятем [PERSON] та онуком [PERSON] відсутнє дуже давно. До того ж, той ніколи не надавав утримання дитині. Матеріальним забезпеченням родини займається виключно зять [PERSON] . Сусідка родини [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що неповнолітній [PERSON] зростав на її очах. Спочатку в квартирі по сусідству проживала позивачка з маленьким [PERSON] , а після одруження - її чоловік [PERSON] та їх спільні діти. Батька [PERSON] жодного разу вона не бачила. Зі слів [PERSON] батько з ними не спілкується, все йому купляє [PERSON] , так він називає [PERSON] .. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява №10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. При розгляді даної справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з сином, брати участь у його вихованні та остаточно самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, який проживає з матір`ю. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням та розвитком займається мати та вітчим, не свідчить безумовно про те, що батько не бажає приймати участь в утриманні та вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Навпаки у відзиві відповідач підтвердив, що він бажає спілкуватися та за можливістю спілкується з сином, від нього дізнається про його успіхи та досягнення, має можливість утримувати матеріально. Відповідно до статті 12 Конвенції про права дитини, частин першої та другої статті 171 СК України, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Таким чином, дитина, яка може висловити свою думку має право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі. Під час розгляду даної справи судом була вислухана думка неповнолітнього [PERSON] , який пояснив, що проживає з матір`ю, вітчимом та братами. Для того, щоб повноцінно відчувати себе приналежним до родини [PERSON] , хотів змінити прізвище, але це виявилося можливим по досягненню шістнадцяти років або внаслідок позбавлення батька батьківських прав. Розмірковуючи над тим, що в житті дав йому батько, він зрозумів, що його багато часу його не було поруч, їх зустрічі мали місце дуже давно, а спілкування телефоном не змістовне і обмежується тим, як справи у кожного з них. Дійсно батько вітає його з днем народження, і в ході цих короткотривалих розмов дізнається як його справи. Дійсно колись батько возив в його до себе в село, де проживає також його бабуся, але згодом йому це стало не цікаво. До того ж у вільний від навчання час він зайнятий тренуванням з футболу. Додав, що кілька разів запрошував батька на змагання з футболу, той обіцяв прийти але жодного разу не прийшов. Вважає своїм батьком [PERSON] , який з дитинства виховує та утримує його, підтримує його захоплення футболом. Бажав щоб його батька [PERSON] позбавили відносно нього батьківських прав, щоб «батько [PERSON] », так він йог називає, мтав його батьком. З огляду на наведене, суд вважає, що у поведінці [PERSON] наявні формальні ознаки невиконання ним своїх батьківських обов`язків по вихованню сина. Проте, у матеріалах справи відсутні докази того, що пасивна поведінка відповідача по відношенню до виховання дитини неодноразово була предметом уваги комісії з питань захисту прав дитини, що батько не реагував на зауваження та рекомендації членів комісії. Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Заставнівської міської ради від 24.12.2024 №912/27, недоцільно позбавляти [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] у зв`язку з відсутністю фактів свідомого та винного ухилення від виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина. Допитана під час розгляду справи свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача та бабусею по лінії батька неповнолітнього [PERSON] пояснила, що дуже любить онука, що син часто привозив онука до них у село, той любив проводити там час, купатися в річці. Ці візити мали місце щорічно після дня народження онука і припинилися нещодавно, два-три роки тому. Зі слів сина він бачиться з онуком в місці Чернівці коли у них обох є час, спілкується з ним телефоном. Нещодавно син показував їй спільне фото з [PERSON] . Щодо утримання, то і вона іноді приїздила до міста Чернівці щоб у школі побачити онука, де передавала йому гроші і син їй казав, що під час зустрічей з [PERSON] дає синові гроші. Отже, судом не встановлено такої винної поведінки відповідача, коли він свідомо, систематично, не зважаючи на заходи попередження, продовжує не виконувати батьківські обов`язки, і таку поведінку батька не можливо змінити в кращий бік. Врахування конкретних обставин справи, а саме проживання батька окремо від дитини в іншому населеному пункті, конфлікт із матір`ю дитини та відсутність між батьками контакту, наявність у матері дитини іншої родини в особі чоловіка та двох синів, а також аналіз процесуальної поведінки відповідача, який позов не визнає, свідчить про те, що дана справа має для нього важливе значення і він бажає зберегти зв`язок із своїм сином та змінити свою поведінку в кращу сторону. Озвучена в судовому засіданні думка дитина не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам. В даному випадку суд вважає, що можливим фактором впливу на позицію дитини щодо неприйняття батька та не бажання спілкуватися з ним є глибока образа на нього з приводу пасивності його участі у житті дитини. Висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, який хоча і має рекомендаційний характер, але приймається судом, оскільки викладені в ньому обставин не свідчать про таке свідоме нехтування батьком своїми обов`язками, що неможливо було б змінити в бік покращення. Пленум Верховного суду України в пунктах 15 та 18 постанови №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. При вирішенні даного спору, суд приймає до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька, як особи, що становить реальну загрозу для дітей, їх здоров`я та психічного розвитку. Аналізуючи встановлені судом факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд зважає на те, що позбавлення батьківських прав стосовно дитини вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, тому такий захід по відношенню до відповідача не може бути в даному випадку способом захисту прав його дитини. Суд при оцінці обставин справи на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, забезпечення яких включає знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для постановлення рішення. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставити, характер винної поведінки відповідача, наявність певних перешкод у спілкуванні з сином, особу [PERSON] , його бажання виконувати обов`язки з виховання сина, а також що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд приходить до висновку, який найкраще відповідатиме інтересам дитини, а саме про відмову у позбавленні [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . При цьому [PERSON] слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання сина, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Вирішуючи питання про судові витрати, суд, відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в позові [PERSON] в повному обсязі судові витрати по сплаті судового збору покладає на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed