Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

28 листопада 2024 року з Дніпровського апеляційного суду до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська після скасування ухвали про закриття провадження надійшли матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року позовну заяву прийнято до провадження суду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач у своєму позові посилалася на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2016 року, від якого мають сина, [PERSON] , [INFO] . Синові сторін встановлений діагноз «кріптогенна фокальна епілепсія з частими поліморфними терапевтично резистентними нападами». 09 вересня 2016 року [PERSON] проведена операція з імплантації електростимулятора, стимуляції блукаючого нерву ліворуч. 20 лютого 2022 року [PERSON] , [INFO] , в ургентному порядку зі скаргами на напади госпіталізовано до лікарні швидкої та невідкладної допомоги. У результаті перевірки виявлено розряджання генератора. 23 лютого 2022 року [PERSON] проведена операція із заміни генератора на новий. Вартість нового генератора склала 813\~200 грн., яка перерахована декількома платежами [PERSON] , у якого позивач зазначені кошти позичила на підставі договору позики (розписки). 16 січня 2023 року [PERSON] повернула [PERSON] суму боргу у розмірі 406\~600 грн., а 08 травня 2024 року сплатила в рахунок погашення заборгованості залишок суми у розмірі 406\~600 грн. Відповідача було повідомлено листом про необхідність компенсації половини суми витрачених коштів, проте, відповідач у своїй відповіді зазначив про невідповідність листа досудовій претензії, кошти не сплатив. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року, яким скасовано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2023 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті додаткові витрати на неповнолітню дитину у розмірі 203\~300 грн. При цьому, у судовому рішенні судом апеляційної інстанції зазначено, що відповідно до розписки від 04 лютого 2022 року на час звернення до суду [PERSON] понесені витрати у розмірі 406\~600 грн., з [PERSON] підлягає до стягнення половина фактично понесених витрат у розмірі 203\~300 грн. Також Дніпровським апеляційним судом вказано, що позивач не позбавлена права звернутися до суду із позовом про стягнення додаткових фактично понесених витрат в іншій частині. Оскільки фактичні обставини змінилися, 08 травня 2024 року позивач повернула частину боргу за договором позики (розпискою) у розмірі 406\~600 грн., у неї виникли підстави для звернення до суду із позовом про стягнення з [PERSON] іншої частини фактично понесених додаткових витрат на операцію із заміни генератора сину, [PERSON] . Просила суд стягнути з [PERSON] на свою користь додаткові витрати на дитину у розмірі 203\~300 грн., судові витрати по справі стягнути з відповідача. У своїй заяві до суду представник позивача справу просив розглянути за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2024 року позову заяву [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дитини було прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, яка через систему «Електронний суд» 14 червня 2024 року надійшла до його електронного кабінету. Про звернення до суду [PERSON] з позовом відповідачеві стало відомо 28 травня 2024 року після здійснення автоматизованого розподілу позовної заяви. 06 червня 2024 року ним на розрахункові реквізити позивача [PERSON] було здійснено оплату грошових коштів у розмірі 203\~300 грн. з призначенням платежу «оплата додаткових витрат на утримання дитини, заявлена згідно з позовною заявою по справі № 205/6736/24». Таким чином, у зв`язку з повним і добровільним виконанням відповідачем зобов`язань з утримання дитини та сплати додаткових витрат на утримання дитини, предмет спору по даній цивільній справі відсутній. Представник відповідача у своїй заяві до суду просив справу розглядати за його відсутністю та відсутністю відповідача, у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 10), який рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2016 року, розірвано (а.с. 11). 09 вересня 2016 року [PERSON] проведено операцію із встановлення електростимулятора блукаючого нерва ліворуч, що встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2017 року (а.с. 12-14) та не заперечувалося сторонами. Згідно з медичним висновком КНП «ДЦПМСД № 2» № 41 від 27 жовтня 2021 року [PERSON] , [INFO] , як дитині-інваліду підгрупи «А», встановлений діагноз кріптогенна фокальна епілепсія з частими поліморфними терапевтично резистентними нападами (а.с. 15). Відповідно до видаткової накладної № 270 від 23 лютого 2022 року вартість генератора склала 813\~200 грн. (а.с. 17). [PERSON] 04 лютого 2022 року зобов`язалася повернути [PERSON] грошові кошти у загальному розмірі 813\~200 грн., які він сплатив за придбання генератора для проведення операції з його заміни її синові, [PERSON] (а.с. 23). 20 лютого 2022 року [PERSON] , [INFO] , госпіталізовано в ургентному стані до КНП «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» Харківської міської ради, де 23 лютого 2022 року проведена операція із заміни генератора (а.с. 33). 16 січня 2023 року [PERSON] повернула [PERSON] грошові кошти у розмірі 406\~600 грн., та 08 травня 2024 року залишок суми у розмірі 406\~600 грн. (а.с. 23). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року, якою скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2023 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволені частково і стягнуті додаткові витрати на утримання неповнолітньої дитини, [PERSON] , у розмірі 203\~300 грн., вирішено питання судових витрат (а.с. 29-32). 06 червня 2024 року [PERSON] на рахунок [PERSON] було сплачено грошові кошти у розмірі 203\~300 грн. (а.с. 43, 54), що не заперечувалося позивачем. Призначенням платежу відповідач зазначив «оплата додаткових витрат на утримання дитини, заявлена згідно з позовною заявою по справі № 205/6736/24». 10 червня 2024 року [PERSON] звернулася до Індустріального ВДВС у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про закінчення виконавчого провадження № 75195786 у зв`язку з виконанням боргу (а.с. 55). Постановою головного державного виконавця Індустріального ВДВС у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 17 червня 2024 року закінчене виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] додаткових витрат на дитину у розмірі 203\~300 грн. (а.с. 56). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2024 року клопотання [PERSON] про розстрочення виконання рішення суду по цивільній справі № 205/2364/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину залишено без розгляду (а.с. 57). Згідно зі статтею 141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України): Той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення. У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що\~СК України\~виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою\~статті 185 СК України\~той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 127/16614/15-ц (провадження № 61-2371св18) Верховний Суд дійшов висновку, що «вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі». За частиною другою\~статті 185 СК України\~розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18), в постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року в справі № 201/15248/16-ц. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України). Одними з загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, справедливість та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Згідно із ст.ст. 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Як роз`яснено в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідачем [PERSON] після прийняття до розгляду і відкриття провадження у даній цивільній справі № 205/6736/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину у розмірі 203\~300 грн. було сплачено пред`явлену позивачем до стягнення суму за витрати на придбання і заміну генератора блукаючого нерва для сина, [PERSON] , шляхом переказу коштів у розмірі 203\~300 грн. на картковий рахунок позивача [PERSON] , тобто, сплати заявлена до стягнення суми в повному обсязі, що підтверджується квитанцією про переказ коштів (а.с. 43) та випискою по картковому рахунку [PERSON] (а.с. 55). При здійсненні 06 червня 2024 року платежу із переказу грошових коштів у розмірі 203\~300 грн. [PERSON] було зазначено призначення платежу «для оплати додаткових витрат на утримання дитини по позовній вимозі по справа № 205/6736/24 від [PERSON] », тобто, чітко вказано, що грошові кошти у вказаному розмірі сплачені ним саме в межах заявлених позовних вимог по справі № 205/6736/24. Таким чином, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а саме: судовий збір. При цьому, суд враховує, що хоча у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, проте, підставою є добровільне задоволення позовних вимог відповідачем після прийняття позову до розгляду і відкриття провадження по справі, тому понесені позивачем витрати зі сплати судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача. [PERSON] при поданні позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 2\~033 грн. (а.с. 35), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved