Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, яким просить суд змінити розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на її користь, згідно судового наказу № 382/822/20, який видано 20.07.2020 року Яготинським районним судом Київської області, у розмірі 1/6 частки його щомісячного доходу на утримання неповнолітньої дитини доньки [PERSON] , [INFO] , шляхом збільшення розміру визначених аліментів з 1/6 частки щомісячного доходу відповідача до 1/4 частки його щомісячного доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в зареєстрованому шлюбі у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Яготинського районного суду Київської області від 13.10.2020 року. Судовим наказом Яготинського районного суду Київської області від 20.07.2020 року з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання доньок в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача, щомісячно до досягнення дітьми повноліття. У зв`язку, з досягненням старшою донькою [PERSON] , [INFO] , повноліття, на даний час аліменти за судовим наказом стягуються з відповідача на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу). Крім того, з дати ухвалення судового наказу витрати на доньку зросли в силу її вікових потреб, зростання цін на продукти харчування, одягу. При цьому відповідач працевлаштований, інших неповнолітніх дітей на утриманні не має, а тому може сплачувати аліменти у більшому розмірі. У зв`язку з цим, позивачка просить збільшити розмір аліментів з 1/6 частки на 1/4 частку від заробітку (доходу) відповідача. Ухвалою суду від 17.10.2024 року відкрито провадження у справі. У судове засідання позивачка не з`явилася, сторона позивача подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує; заперечень проти заочного розгляду справи відсутні. Відповідач в судові засідання не з`явився, у зв`язку з чим суд зазначає таке. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частина п`ята статті 128 ЦПК України). Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення (частина восьма статті 128 ЦПК України). Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на "усне слухання". Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року). Відповідач відзиву на позов не надіслав, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку згідно з вимогами ст. ст. 128, 130 ЦПК України. Відповідач вважається таким, що повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи. Будь-яких клопотань чи заяв від нього не надходило. Враховуючи неявку належним чином повідомленого відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року (серія А, №303А, п.2958), згідно якого Суд повторює, що згідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбу, який розірвано рішенням Яготинського районного суду Київської області від 13.10.2020 року. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва [NUMBER] від 25.07.2015). На підставі судового наказу Яготинського районного суду Київської області від 20.07.2020 року з відповідача стягувалися на користь позивача аліменти на утримання доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача, щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , досягла повноліття, а тому за судовим наказом Яготинського районного суду Київської області від 20.07.2020 року проводиться стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу) платника аліментів (копія постанови від 20.08.2024 ВП №65499911). Між позивачем та відповідачем склалися сімейні правовідносини щодо утримання дитини, які врегульовані Сімейним кодексом України. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено ст. 180 СК України. Відповідно вимог ст. 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно вимог ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на визначену можливість змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, згідно ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Тому, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", ст. 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", ст. 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі"). У відповідності до вимог ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінює-ться за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує : 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. В силу положень статей 183, 184 СК України суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі. Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. 183, 184 СК України. Таким чином, системний аналіз норм ст. 181- 184 СК України, з врахуванням роз`яснень, наведених в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", дає підстави дійти висновку про те, що право на стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини має той з батьків, з ким проживає дитина, і право вибору способу виконання обов`язку щодо утримування дитини належить виключно останньому. Крім цього, суд звертає увагу, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів" від 17 травня 2017 року внесено ряд змін до СК України, зокрема надано право позивачу у справах про стягнення аліментів самостійно обирати спосіб їх стягнення у частці від доходу відповідача або у твердій грошовій сумі, а також змінювати спосіб стягнення аліментів, визначений попереднім рішенням суду, за окремим позовом, незалежного від наявності у платника аліментів офіційного працевлаштування та отримання регулярного чи мінливого заробітку (доходу). При визначенні\~розміру аліментів\~суд виходить\~з того,\~що відомості\~про те,\~що батько\~дитини [PERSON] \~має незадовільний\~стан здоров`я,\~є непрацездатним,\~має скрутне\~матеріальне становище\~або ж\~на його\~утриманні перебувають\~інші діти,\~непрацездатні особи,\~в матеріалах\~справи відсутні.\~Відповідач не подав письмових доказів неможливості сплачувати аліменти в заявленому розмірі, не спростував наявність фактичних та правових підстав звернення позивачки з позовом до суду у цій справі. З огляду на ці обставини в їх сукупності, а також беручи до уваги матеріальне становище дитини, об`єктивного зростання витрат на доньку в силу її вікових потреб, зростання цін на речі її першочергових потреб (продукти харчування, одяг тощо), суд приходить висновку про необхідність задоволення позову та збільшення розміру аліментів з [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , які слід визначити у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно. За роз`ясненням, викладеного Пленумом Верховного Суду України у п.23 постанови "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" за № 5 від 15 травня 2006 року вбачається, що у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. У зв`язку з цим, розмір аліментів на утримання неповнолітньої доньки, який визначений даним судовим рішенням, підлягає стягненню з відповідача, починаючи з дня набранням даним судовим рішенням законної сили. В ч. 6 ст. 141 ЦПК України вказано, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved