Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до\~ [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що 24.09.2016 року між нею і відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Вільховецької сільської ради Тячівського району Закарпатської області за актовим записом №40. Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 березня 2021 року даний шлюб було розірвано. Від шлюбу з відповідачем по справі мають сина [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначає, що дитина проживає з нею та перебуває на її повному утриманні і вихованні. Відповідач жодних коштів чи іншої допомоги на утримання сина не надає, не піклується про його фізичний розвиток, тобто ухиляється від виконання батьківських обов`язків, хоч і має таку можливість та зобов`язаний це робити. Окрім того зауважує, що оскільки відповідач не приймає участі в утриманні дитини, фінансово не допомагає вона змушена звертатися до суду про стягнення з відповідача аліментів у примусовому порядку. Відповідач має нерегулярний мінливий дохід та немає постійного місця роботи, працює по найму, але він ще молодий за віком, стан його здоров`я задовільний, а тому на підставі викладеного, просить ухвалити рішення суду, яким стягнути з [PERSON] на її користь аліменти в розмірі по 3500 гривень щомісячно на утримання сина [PERSON] , [INFO] , щомісячно з моменту звернення до суду з позовом і до досягнення ним повноліття. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 21.11.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. Позивачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. У позовній заяві просить позовну заяву розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач, відповідно до положень п.4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, будучи неодноразово належним чином повідомленим про дату час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення за штрих кодовими ідентифікаторами за №0610213239026, №0610213801476, №0610216528860, в судове засідання не з`явився та про причини неявки, суду не повідомив. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце судового розгляду, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому суд відповідно до положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, розглянув справу за відсутності сторін на підставі наявних в ній письмових доказів. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що надані позивачкою до позовної заяви, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.09.2016 року, який згідно рішення Тячівського районного суду Закарпатської області ухваленого 04.03.2021 року у цивільній справі №307/2853/20, провадження №2/307/1434/20, було розірвано (а.с.6-7). Від шлюбу сторони мають одну дитину, сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого виконкомом Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області України. Батьками в свідоцтві про народження дитини значаться сторони (а.с.3). Дитина, перебуває на утриманні і вихованні у позивачки, про що свідчить акт обстеження матеріально-побутових умов життя [PERSON] , складений депутатом Вільховецької сільської ради Гирич В.С. та довідка №1457 видана 20.11.2024 виконкомом Вільховецької сільської ради Тячівського району Закарпатської області (а.с.8, 9). Таким чином позивачці належить право вимоги за пред`явленим до відповідача позовом, про стягнення аліментів на утримання дитини. Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З акту обстеження матеріально побутових умов сім`ї позивачки складеного депутатом Вільховецької сільської ради [PERSON] вбачається, що дитина проживає з позивачкою, перебуває на її утриманні, після розлучення чоловік не допомагає своїй дитині (а.с.8). Таким чином під час судового розгляду встановлено, що відповідач не проживає разом з дитиною. Належну матеріальну допомогу на її утримання не надає, однак, виходячи з того, що він у свідоцтві про народження дитини зазначений батьком, він зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання малолітнього сина на користь позивачки, з якою дитина проживає. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини можуть бути присуджені у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За змістом ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3 - 1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3 - 2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» установлено у 2025 році прожитковий мінімум на одну дитину віком від 6 до 18 років, становить 3196 гривні. При визначенні розміру аліментів на утримання спільної дитини, суд враховує майновий стан позивачки, яка веде догляд за дитиною, вік дитини, майновий стан відповідача, який є особою молодого та працездатного віку, відсутність відмомостей про постійне місце роботи та джерело доходу, відсутність у нього на утриманні інших утриманців, а також вимоги щодо розміру аліментів, який має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, що передбачено ч. 2 ст. 182 СК України. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі на утримання малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20.11.2024 року і до його повноліття, оскільки така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дитину мінімальним та найнеобхіднішим. Доказів того, що відповідач спроможний сплачувати більший розмір аліментів при вирішенні розглядуваного спору, позивачкою суду не надано. У відповідності із ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини слід допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1, та ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачка за даною категорією справ звільнена від сплати судового збору, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 гривень судового збору. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: partial