Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-08 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач вказує, що він проживав разом із відповідачкою в незареєстрованому шлюбі з 2016 року. За час спільного проживання в них народилася донька - [PERSON] , [INFO] . В жовтні 2023 року [PERSON] залишила дитину вдома одну та виїхала на проживання в інше місце. З того часу, вони спільно не проживають, відповідач переїхала проживати в іншу місцевість, а він з дитиною проживає в своєму будинку. З жовтня 2023 року відповідачка взагалі перестала приїжджати до дитини, надавати матеріальну допомогу та займатись її вихованням. Дитина знаходиться на його утриманні. Вихованням дитини він займається особисто. Відповідач самоусунулася від виховання та догляду за дитиною, не займається її вихованням, не спілкується з дитиною, не надає матеріальної допомоги. Тому, просив суд позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно дитини: [PERSON] , [INFO] та стягнути на його користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач в судовому засіданні надав аналогічні пояснення та свої вимоги підтримав в повному обсязі. Представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, заперечень не надала, хоча була належним чином повідомлена про день, час та місце слухання справи, про що свідчить поштове повідомлення про вручення їй судової повістки (а.с. ). Представник третьої особи надав в судове засідання висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її доньки, а також заяву про розгляд справи за відсутності представника служби. Процесуальні дії у справі. 24 травня 2024 року ухвалою судді провадженні у даній справі відкрито. 27 грудня 2024 року підготовче судове засідання по даній справі було закрито та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] видно, що [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). З акту обстеження житлових умов від 10 жовтня 2023 року, довідки Покровського старостинського округу Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області № 04/03.11-20 від 09 квітня 2024 року видно, що [PERSON] проживає в будинку по [ADDRESS] проживає разом із донькою [PERSON] , яка знаходиться на його утриманні (а.с. 7-9). З характеристики [PERSON] від 02 жовтня 2023 року видно, що вона відвідує дитячий садок Покрівської гімназії Любашівської селищної ради Одеської області, відхилень в розвитку не має (а.с. 10). З характеристики [PERSON] від 28.11.2023 року видно, що [PERSON] характеризується позитивно, проживає разом із малолітньою донькою [PERSON] (а.с. 15) З талону-повідомлення єдиного обліку № 3018 видно, що 11.10.2023 року до ВП № 1 Подільського РУП ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення [PERSON] про те, що [PERSON] покинула шестирічну дитину вдома одну та поїхала в невідомому напрямку (а.с. 11). Згідно рішення Іванівського районного суду Одеської області від 11 квітня 2016 року видно, що [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно її дітей - [PERSON] та [PERSON] , а також стягнуто аліменти на їх утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів її доходу (а.с. 43-44) Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили, що [PERSON] проживав спільно із [PERSON] . В них народилась донька. Приблизно в листопаді 2023 року [PERSON] залишала доньку та виїхала в невідомому напрямку. Після цього, [PERSON] до дитини не приїжджала, не спілкувалась з нею, допомоги на її утримання не надає, не телефонує, ніяких подарунків не присилає. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Згідно з частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом положень Конвенції ООН «Про права дитини», ч.2 ст.11, ст.14 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили . Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). В п.п. 47, 49 рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Савіни проти України» від 18.12.2008р. зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п.2 ст.8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин; отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно висновку служби у справах дітей Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області № 315 від 18 грудня 2024 року видно, що визнано доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її доньки [PERSON] . Вказаний висновок затверджено рішенням виконавчого комітету Любашівської селищної ради № 315 від 18 грудня 2024 року (а.с. 60-61). Суд приймає даний висновок до уваги та вважає, що в судовому засіданні доведено факт ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дитини [PERSON] , що підтверджується вищезазначеними доказами, поясненнями свідків, актом обстеження житлово-побутових умов позивача. Крім того, суд приймає до уваги той факт, що відповідачка, раніше вже була позбавлена батьківських прав відносно двох дітей, заходів до поновлення батьківських прав не вживала, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце слухання справи, жодного разу не з`явилась, на надала будь-якого відзиву, на засідання комісії у справах дітей не з`явилась, будь-яких пояснень не надала, що позбавляє суд можливості встановити її відношення до дитини, тому суд вважає, що вимоги позивача про позбавлення батьківських прав відповідача підлягають задоволенню. Крім того, Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , , що підтверджується її свідоцтвом про народження. Добровільно відповідач не утримує свою дитину та не надає їй матеріальної допомоги. Враховуючи, що з [PERSON] , вже стягуються алміенти на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини її доходів, суд вважає можливим ухвалити рішення про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON] в розмірі 1/6 частини з усіх видів її заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 430 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів - в межах суми платежу за один місяць. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів, позивач звільнений від сплати судового збору. Вказана вимога судом була задоволена, а тому необхідно стягнути з відповідачки судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп. на користь держави. Позивач заяв про розподіл судових витрат до суду не надавав. На підставі викладеного,

Outcome: approved