Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

У вересні 2024 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих аліментів, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти в сумі 293\~035,47 грн., стягнути з відповідача судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що сторони перебували у шлюбі в період з 2009 року по 2021 року, проживали разом та вели спільне господарство. [INFO] відповідачка народила дитину [PERSON] , якого позивач вважав своїм сином і тому останній був записаний батьком [PERSON] . В 2020 році відносини між подружжям погіршились, а з 2021 року остаточно припились. Судовим наказом Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 квітня 2021 року у справі №203/1140/21 з позивача на користь відповідачки стягнуті аліменти у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку (доходу) позивача на утримання малолітньої дитини [PERSON] , 2013 р.н., починаючи з 29 березня 2021 року і до досягнення ним повноліття. На виконання вказаного наказу протягом серпня 2021 року січня 2024 року бухгалтерією АТ «ДТЕК Дніпропетровські електромережі», працівником якого є позивач, з нього було стягнуто 293\~035,47 грн. аліментів та перераховано відповідачці. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25.04.2024 року у справі №203/7777/23 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про оспорювання батьківства та вирішено виключити відомості про [PERSON] як батька дитини [PERSON] з актового запису про його народження; припинено стягнення аліментів зі [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини [PERSON] , які стягуються на виконання судового наказу Кіровського районного суду м.Дніпроптеровська від 26.04.2021 року у справі №203/1140/21. Таким чином, був встановлений факт відсутності кровної спорідненості позивача та [PERSON] , який був підставою стягнення аліментів судовим наказом Кіровського районного суду м.Дніпроптеровська від 26.04.2021 року у справі №203/1140/21. Посилаючись на ч.1 ст.1212 ЦК України, позивач вказує на безпідставне набуття відповідачкою аліментів, та проявом недобросовісності відповідачки, як набувача аліментів, позивач вказує на її обізнаність про те, що позивач не є біологічним батьком дитини впродовж всього часу отримання аліментів. Доказом недобросовісних дій відповідачки та обізнаності про встановлений факт є її заява про визнання позовних вимог у справі №203/7777/23, тому просив стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті кошти в сумі 293\~035,47 грн. Ухвалою від 30 жовтня 2024 року прийнято справу до свого провадження, у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 30.10.2024 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. 18 грудня 2024 року представником відповідача адвокатом Березняковою К.О. на адресу суду подано клопотання про витребування доказів у якому остання зазначає, що, при зверненні адвоката із запитами до ВДВС встановлено, що позивач не звертався до відділу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання судового наказу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26.04.2021 року по справі №203/1140/21. У зв`язку із чим, представник відповідача звернулась із адвокатським запитом до АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» для уточнення відомостей щодо наявності підстав для стягнення аліментів із заробітної плати позивача; адвокату було відмовлено у наданні таких відомостей. У зв`язку із чим, представник відповідача просить суд витребувати у АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» інформацію про те на підставі яких документів АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» було здійснено утримання аліментів із заробітної плати [PERSON] та їх сплату на користь [PERSON] ; копію заяви [PERSON] про утримання аліментів з його заробітної плати та їх сплату на користь [PERSON] ; копію постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження за заявою про примусове виконання судового наказу. 28 листопада 2024 року від представника відповідача адвоката Березнякової К.О. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву у якому остання заперечує проти задоволення позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що позивачем не доведено факту обізнаності відповідачки про те, що позивач не є батьком [PERSON] з часу його народження, а самі твердження позивача ґрунтуються лише на припущеннях. Заява відповідачки у справі №203/7777/23 про визнання позову свідчить лише про те, що відповідач погоджується задовольнити матеріально-правову вимогу позивача в тому вигляді, в якому вона міститься у позові. Крім того, представник наголошує суду, що аліменти сплачувались позивачем добровільно, оскільки у відділах ВДВС відсутня інформація щодо примусового виконання судового наказу. На підтвердження заявленого, представник просить суд викликати та допитати у якості свідка [PERSON] . Окрім того, 28 листопада 2024 року від представника відповідача адвоката Березнякової К.О. на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. В обґрунтування клопотання зазначено, що вирішення спірних правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем має досить важливе значення для відповідача та вимагає повного та всебічного встановлення обставин справи, враховуючи безпідставність позовних вимог позивача, тому відповідач має бажання надати усні пояснення по суті спору, у тому числі стосовно того, що відповідач не була обізнана про те, що позивач не є батьком її дитини [PERSON] , як під час народження дитини та на протязі періоду отримання відповідачем від позивача аліментів на утримання дитини, так і по цей час. Розглянувши клопотання представника відповідача про витребування доказів, суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 84 ЦПК України, у клопотанні повинно бути зазначено вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. Згідно з ч.2 ст.84 ЦПК України у клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. Відповідно до положень ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Таким чином, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Разом з тим, інформація, яку позивач просить суд витребувати від АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» не стосується предмету спору. У зв`язку із чим у задоволенні клопотання слід відмовити. Розглянувши клопотання представника відповідача про виклик та допит відповідачки у якості свідка, суд зазначає наступне. Згідно статті 91 ЦПК України виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі. В ухвалі про відкриття провадження у справі або в іншій ухвалі, якою суд вирішує питання про виклик свідка, суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. Як на підставу для проведення допиту відповідача у якості свідка, представник зазначає, що відповідач має намір самостійно повідомити суд, що твердження позивача є хибними, а вона як набувач аліментів є добросовісним. Суд враховує, що представником відповідача надано до суду відзив на позовну заяву та оскільки для підтвердження обставин на які посилається сторона відповідача відсутня необхідність провести безпосередній допит відповідача у якості свідка, клопотання задоволенню не підлягає. Розглянувши клопотання представника відповідача про необхідність розгляду справи із викликом сторін, суд враховує наступне. Відповідно ч.ч.4, 6 ст.19, 274 ЦПК України, справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки даний спір є незначної складності, малозначним, а ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. В обґрунтування заявленого клопотання представник відповідача зазначає про необхідність повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки відповідач у повному обсязі заперечує проти задоволення позовних вимог та має намір особисто при допиті у якості свідка зазначити стосовно того, що відповідач не була обізнана про те, що позивач не є батьком її дитини [PERSON] , як під час народження дитини та на протязі періоду отримання відповідачем від позивача аліментів на утримання дитини, так і по цей час. Враховуючи відсутність підстав для виклику та допиту у якості свідка відповідачки, суд не вважає за доцільне проводити розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У зв`язку із чим, клопотання задоволенню не підлягає. З урахуванням вимог ст.ст. 19, 274, 276, 277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним. Встановлено, що судовим наказом Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 квітня 2021 року у цивільній справі №203/1140/24 (провадження №2-н/203/49/2021) стягнуто зі\~ [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , на користь\~ [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , аліменти\~на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті (1/4) з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 29 березня 2021 року і до досягнення ним повноліття (а.с.5). Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25.04.2024 року у справі №203/7777/23 (провадження №2/0203/583/2024) позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Амур-Нижньодніпровський районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про виключення відомостей з актового запису про батьківство та припинення стягнення аліментів задоволено повністю та вирішено: виключити відомості про [PERSON] , [INFO] , як батька дитини [PERSON] , [INFO] , з актового запису про його народження за №823, зробленого Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 14.06.2013 року; припинено стягнення аліментів зі [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті (1/4) з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 29.03.2021 року і до досягнення повноліття, які стягуються на виконання судового наказу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2021 року у справі №203/1140/21, провадження №2-н/0203/49/2021 (а.с.6-11). Рішення суду набрало законної сили 11.06.2024 року. Із довідки №459, виданої 30.07.2024 року АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» вбачається, що [PERSON] працює у АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі»; загальна сума сплачених [PERSON] аліментів за період з серпня 2021 року по січень 2024 року включно складає 293\~035,47 грн. аліменти сплачені на користь отримувача [PERSON] (а.с.12). Згідно наданої Першим правобережним відділом державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра відповіді на адвокатський запит Березнякової К.О., що діє в інтересах [PERSON] встановлено, що при перевірці Автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на 18.11.2024 року виконавчий документ №203/1140/21 від 26.04.2021 року виданий Кіровським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення аліментів зі [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] на адресу Відділу не надходив та на виконанні не перебуває (а.с.49). У матеріалах справи, зокрема, міститься надана представником відповідача копія заяви [PERSON] від 26.02.2024 року у якій остання просить справу №203/7777/23 розглядати за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Стаття 180 СК України\~зобов`язує батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до\~ст.121 СК України\~права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст.122\~та\~125\~цього\~Кодексу. Згідно зі ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991\~року, набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Нормами статті 179 СК України\~передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. В п.17\~Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Відповідно до статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Як висновок, зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави - це таке правовідношення, в силу якого одна сторона (набувач), яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої сторони (потерпілого) без достатньої правової підстави або на підставі, яка згодом відпала (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Позивач у даній справі зазначає, що сплачував аліменти на утримання [PERSON] згідно обов`язку батька щодо утримання дітей. Підставою для присудження їх стягнення були відомості про його батьківство. Судом при розгляді справи №203/7777/23 про оспорювання батьківства встановлено, що [PERSON] не є батьком [PERSON] , рішення суду набрало законної сили, тобто підстава, на якій відповідачем отримано від позивача аліменти на утримання дитини, відпала. Встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що наявні відомості про відрахування із заробітної плати [PERSON] аліментів на користь [PERSON] за період з серпня 2021 року по січень 2024 року включно, за період з лютого 2024 року по червень 2024 року аліменти не відраховувались. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25.04.2024 року у справі №203/7777/23 (провадження №2/0203/583/2024), зокрема, припинено стягнення аліментів зі [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті (1/4) з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 29.03.2021 року і до досягнення повноліття, які стягуються на виконання судового наказу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2021 року у справі №203/1140/21, провадження №2-н/0203/49/2021. Рішення суду набрало законної сили11.06.2024 року. Тобто, після ухвалення вищевказаного рішення, за яким відпала потреба у сплаті аліментів, грошові кошти не відраховувались із заробітної плати позивача та сплачені на користь відповідачки не були, що виключає факт безпідставного набуття грошових коштів. Звертаючись до суду із позовною заявою про стягнення безпідставно отриманих аліментів позивач зазначає, що він не є батьком дитини і відповідач про це достеменно знала, що свідчить про недобросовісність набуття нею таких коштів. Положеннями\~ст. 1212 ЦК України\~визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність\~\~правової підстави для набуття або збереження майна. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. Відповідно до постанови Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17, добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), зазначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Відповідно до постанови Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, що, на переконання судової колегії, і мало місце у даній справі - відповідач, визнаючи в актах приймання-передачі та гарантійному листі факт виконання позивачем умов Договору щодо укладення договорів страхування та підтверджуючи надходження сум страхових платежів і зазначаючи суми комісійної винагороди позивачу, гарантуючи їх виплату, у судових засіданнях зайняв протилежну позицію та став стверджувати про відсутність доказів того, що саме за участі позивача укладено низку договорів страхування. Проте, згідно зі ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. У цій нормі передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому, правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмується та, відповідно, тягар доказування наявності рахункової помилки і недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум. Аналогічні висновки зробила ВП ВС в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 та ВС у постановах від 24 березня 2021 року у справі №757/60455/18-ц, 04 листопада 2020 року у справі №382/1728/18. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1). У ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу. Згідно з ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17). Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Приписами ч.2 ст.43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). Згідно з приписами ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, норм СК України та правових позицій Верховного Суду, саме [PERSON] , як позивач та особа, яка стверджує про наявність підстав для повернення безпідставно набутих аліментів, повинен був довести обставини, на які він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог обізнаність відповідачки про те, що позивач не є батьком дитини. На виконання вимог ст. 12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, позивачем в розпорядження суду належних та допустимих доказів на підтвердження підстав та обставин позовних вимог не надано. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана поведінка особи є суперечливою, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.01.2023 у справі № 548/741/21. Надання [PERSON] до суду заяви в іншій справі про визнання позовних вимог [PERSON] про оспорювання батьківства не підтверджує факту її обізнаності з народження дитини, що позивач не є батьком цієї дитини. Фактично позовні вимоги про повернення сплачених аліментів на підставі ст.1212 ЦК України зводяться до повороту виконання, тоді як відповідно до ч.2 ст.445 ЦПК України у справах про стягнення аліментів поворот виконання не допускається, незалежно від того, в якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача. Таких обставин судом не встановлено, а позивачем відповідних доказів надано не було. Як вже зазначалося вище, за загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування не підлягають поверненню. Повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed