Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обгрунтування позову зазначив, що 28 вересня 2006 р. між сторонами було зареєстровано шлюб. Починаючи із цього часу вони проживали однією сім`єю. Від шлюбу є син [PERSON] , [INFO] який проживає з Відповідачкою, та перебуває на утриманні позивача. З перших днів подружнього життя у них була дружна сім`я, заснована на почуттях любові, поваги та вірності один до одного, але з часом почуття любові, поваги та розуміння згасли і поступово стосунки між ними зіпсувались, тривалий час вони намагались зберегти сім`ю та жити заради дитини. Однак, сторонам це не вдалось, що призвело до остаточного припинення шлюбних відносин у серпні 2024 року. Враховуючи, що позивач із відповідачкою не проживають однією сім`єю, не ведуть спільного господарства, не підтримують сімейні відносини, як подружжя подальше спільне життя із збереженням шлюбу буде суперечити інтересам кожного з них. Обставин, які б перешкоджали розірванню шлюбу саме в такий спосіб немає. Спору відносно місця проживання дитини, та поділу майна немає. Шлюб розривають вперше. Враховуючи наведене просить суд про розірвання шлюбу, не надавати строку на примирення. 25.11.2024 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтовує тим, що вона не згідна на розірвання шлюбу, так як в позовній заяві не вказані фактичні взаємовідносини між ними, із-за чого вони зіпнулись, та дійсні причини розірвання шлюб, а також інші обставини їхнього подружнього життя. Зокрема те, що причиною розірвання шлюбу стала не втрата з часом між ними почуття любові, поваги та вірності один до одного, як це зазначено у позові, а непорозуміння між ними з вини позивача щодо отримання ним на їхню сім`ю в смт.Богородчани квартири, яку він оформив на себе, її з неповнолітнім сином туди не впускає, і для того, щоб приватизувати це житлове приміщення виключно на себе одного, наскільки їй відомо, то йому необхідно розірвати шлюб. Враховуючи наявність у сторін неповнолітнього сина, який проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, а також те, що збереження шлюбу в якому сторони прожили з 2006 року не суперечитиме інтересам одного з них, в тому числі й інтересам сина та моральним засадам суспільства, вважає, що слід відкласти розгляд справи та надати можливість сторонам, як подружжю, на примирення. Оскільки позивач є військовослужбовцем і час від часу перебуває у відрядженнях по службі, то для примирення їм необхідний відповідно довший термін, ніж два-три місяці. З огляду на викладене просить відкласти розгляд справи не менш, як на три місяці для надання сторонам можливість на примирення. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, зазначивши, що примирення неможливе. Позов підтримав. Відповідач у судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає можливим збереження шлюбу. В той же час суду повідомила, що сторони разом не проживають з вересня 2024 року, спільного господарства не ведуть. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями ч. 3 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно свідоцтва про шлюб, виданого повторно, Серії [NUMBER] від 05.11.2024 року сторони зареєстрували шлюб 28 вересня 2006 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 1682. В шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Судом встановлено, що через непорозуміння в сім`ї сторони припинили взаємовідносини як подружжя. 25.11.2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просила надати їй та позивачу строк на примирення. Подане клопотання відповідач також підтримала в судовому засіданні. Згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення, як це визначено частиною сьомою статті 240 ЦПК України. Отже, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. У свою чергу, побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Згідно положень ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Вирішуючи питання про надання строку на примирення суд враховує, що сторони проживають окремо. З моменту звернення позивача до суду з даним позовом - 08 жовтня 2024 року сторони не дійшли спільної згоди щодо збереження шлюбу. Вказана обставина підтверджується, у тому числі, заявами позивача, в яких він категорично заперечив проти надання строку на примирення. Беручи до уваги те, що позивач [PERSON] не бажає зберігати подружні відносини із [PERSON] , відповідачем не наведено беззаперечних доводів щодо необхідності надання строку на примирення подружжю, суд вважає доводи відповідача про призначення подружжю строк для примирення безпідставними. У свою чергу, судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, вони разом не проживають, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. За визначенням ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що однією із ознак сім`ї є спільне проживання та спільний побут подружжя. Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, можливість покладення судом в рішенні обов`язку збереження сім`ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення, суперечило б інтересам іншого із подружжя, та призвело б до порушення одного із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин, зокрема принципу вільної згоди та добровільності їх існування. Суд вважає, що визначальним в даному випадку є вільна згода на побудову та підтримання сімейних відносин. Виходячи з обставин встановлених судом, категоричної позиції позивача з приводу розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що сім`я сторін розпалася, її збереження не можливо, а тому позов слід задовольнити. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України, ст.ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved