Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

16 серпня 2024 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява ТОВ "Євро-Реконструкція" до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи № 753/16055/24 між суддями від 19 серпня 2024 року головуючим суддею обрано Шаповалову К.В. Фактично справу було передано судді 20 серпня 2024 року. 28 серпня 2024 року до суду з електронного реєстру територіальної громади м. Києва надійшла інформація стосовно зареєстрованого місця проживання відповідача. Ухвалою суду від 04 вересня 2024 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. 18 вересня 2024 року від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків та позовна заява у новій редакції, відповідно до змісту якої позивач зазначає, що у зв`язку із несплатою відповідачем коштів по наданню послуг з постачання теплової енергії, гарячої води та абонентської плати за адресою його місця проживання: [ADDRESS] , у нього виникла заборгованість, яка із врахуванням 3% річних від розміру заборгованості та інфляційної складової боргу складає 31 463,74 грн, яку позивач просить стягнути на свою користь у судовому порядку. Ухвалою суду від 19 вересня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 14 листопада 2024 року до суду від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, у якій він зазначив, що відповідачем здійснювалися нарахування заборгованості за постачання теплової енергії за період з листопада 2018 року по червень 2024 року, що склало 9 897,69 грн; за постачання гарячої води за період з січня 2016 року по червень 2024 року, що склало 20 413, 32 грн; за абонентську плату за період з листопада 2021 року по червень 2024 року - 1072, 12 грн. Відповідач вказує, що згідно з частиною третьою статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Водночас згідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Таким чином, карантин діяв в Україні з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року, тобто тривав три роки три місяці та дев`ятнадцять днів. Також, зокрема п. 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено наступного змісту: «Під час дії карантину, встановлено Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681,786,1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину». Відповідно до п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Воєнний стан запроваджено в Україні 24 лютого 2024 року та на час розгляду справи він триває. Відповідач зазначає, що з урахуванням статті 257 ЦК України, позивач вправі був звернутися з вимогами про стягнення заборгованості за постачання гарячої води, яка утворилася за 2016 рік, у строк не пізніше 2019 року, а за 2017 рік, у строк не пізніше 2020 року. Таким чином відповідач зазначає, що не підлягає стягненню заборгованість за постачання гарячої води з січня 2016 року по лютий 2020 року та за постачання теплової енергії за період з листопада 2018 року по лютий 2020 року, так як пройшла позовна давність. Тож відповідач просить суд застосувати позовну давність та відмовити позивачу у стягненні заборгованості з постачання теплової енергії за період з листопада 2018 року по лютий 2020 року, та за постачання гарячої води за період з січня 2016 року по лютий 2020 року. Також до суду від відповідача надійшла заява про розстрочення виконання рішення, у якій він зазначив, що не має можливості оплатити одразу всю суму заборгованості через скрутне матеріальне становище. Відповідач є пенсіонером та має єдине джерело доходу у вигляді пенсії за віком у розмірі 3605,89 грн. На підставі вказаного вище, просить суд розстрочити суму заборгованості рівними платежами строком на 12 місяців з моменту ухвалення рішення. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши додані до позовної заяви докази, враховуючи відзив відповідача, доходить наступного висновку. Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких Законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10.04.2014 № 1198-VII виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності з 1 липня 2014 року є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Надання послуг з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання в будинку [ADDRESS] здійснюється Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» на підставі ліцензії від 01.06.2012 № 198. [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] даного будинку та є споживачем зазначених послуг. Звертаючись із позовом до суду позивач вказує, що відповідач у період з листопада 2018 року не вносив плату за отримані послуги з постачання теплової енергії, з липня 2014 року за отримані послуги з гарячого водопостачання та з листопада 2021 року за абонентську плату, внаслідок чого у відповідача станом на 30 червня 2024 року утворилась заборгованість за надані послуги в розмірі 28130,31 грн, з яких 9011,28 грн. заборгованість за постачання теплової енергії та 18 053, 91 грн - заборгованість за послуги з гарячого водопостачання, 1065,12 грн - абонентська плата. Позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також 3% річних та інфляційні втрати, через порушення умов та строків внесення оплати за отримання відповідачем послуги. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2015 року № 630, врегульовані відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання комунальних послуг, і фізичною особою, яка отримує послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відповідно до статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-ІУ (діяв до 1 травня 2019 року), ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII (введено в дію з 1 травня 2019 року відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), п.п. 18, 20, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 № 630 (далі - «Правил»), п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 № 572, споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. 23 липня 2014 року у газеті Хрещатик (№103 (4503)) позивачем розміщено відповідне повідомлення, із пропозицією укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води шляхом звернення споживачів до підрозділів теплопостачальної організації із зазначенням відповідної адреси. Проект договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води опубліковано в офіційному віснику Київської міської Ради - газеті «Хрещатик» 6 серпня 2014 року (№ 111 (4511)). Згідно із пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 № 45, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 за №630 (далі - Правила) регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. За змістом пунктів 18, 30 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки. З 1 травня 2019 року набула чинності нова редакція Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року (далі - Закон № 2189-VIII). За приписом пункту 5 частини 2 статті 7 Закону № 2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 9 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги," споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Правовідносини у сфері надання послуг з ТЕ/ПГВ регулюються ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року, Постановою КМУ від 11 грудня 2019 року № 1182 "Про затвердження Правил надання послуг з постачання гарячої води та попових договорів про надання послуг з постачання гарячої води" та Постановою КМУ від 21 серпня 2019 року № 830 "Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії". Відповідно до статті 14 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року плата виконавцю за індивідуальним договором про надання послуги з ТЕ/ПГВ включає в себе також і плату за абонентське обслуговування. Згідно із статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідачем у справі не було подано суду будь-яких заперечень щодо вимог позивача, а також не надано доказів на спростування наявності заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води чи існування такої заборгованості у меншому розмірі ніж визначено позивачем. У відповідності до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦКУ порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно наданої позивачем довідки, заборгованість відповідача за послуги з постачання теплової енергії станом на 30 червня 2024 року становить 9011,28 грн, за послуги з постачання гарячої води - 18053,91 грн, та абонентська плата - 1065,12 грн, загальна сума боргу -28 130,31 грн. Судом встановлено, що відповідач дійсно несвоєчасно вносив плату за користування послугами централізованого опалення постачання гарячої води та абонентське обслуговування внаслідок чого у нього виникла заборгованість за вказаними послугами. Щодо суми заборгованості за послуги з постачання теплової енергії, у розмірі 9011,28 грн, то судом було перевірено вірність нарахування, встановлено, що позивачем було вірно зазначено періоди та суми нарахованої щомісячної заборгованості, яка визначалась з урахуваннями розміру опалювальної площі в квартирі, з огляду на відсутність лічильника тепла, а тому суд зазначає, що вимога щодо стягнення даної заборгованості підлягає задоволенню в повному обсязі. Також судом було перевірено правильність нарахування заборгованості з внесення абонентської плати у розмірі 1065, 12 грн, тож дана вимога також підлягає задоволенню. Щодо розрахунку заборгованості за постачання гарячої води, суд зазначає наступне. Встановлено, що відповідач несвоєчасно вносив плату за користування послугами гарячого водопостачання у період з липня 2014 року по липень 2024 року, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 18 053, 91 грн. Разом з тим, відповідачем було подано до суду заяву про застосування позовної давності, відповідно до якої він просять суд здійснити перерахунок заборгованості та не стягувати заборгованість, розмір інфляційних втрат та 3% річних. Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Вказаний висновок щодо позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. Згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року. Постановами КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанову КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався. Статтею 58 Конституції України, статтею 3 ЦПК України закріплено принцип права, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Таким чином, з 2 квітня 2020 року визначена статтею 257 ЦК України позовна давність продовжена, а вимоги позивача підлягають задоволенню у період з квітня 2017 року. Отже, суд застосовує позовну давність до заборгованості відповідача, яка виникла за послуги з постачання гарячої води, до квітня 2017 року. Поряд з цим, суд наголошує, що позовна давність до вимог про стягнення заборгованості за централізоване опалення та абонентське обслуговування не застосовується, оскільки позивачем заявлено період до стягнення з листопада 2018 року та з листопада 2021 року відповідно. Таким чином, з огляду на встановлення судом порушення відповідачем прав позивача щодо своєчасного та належного отримання коштів за надані послуги, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг за постачання гарячої води (з урахуванням застосованої позовної давності), у розмірі 16 165,33 грн. Також позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати, у зв`язку із несплатою коштів за отримані послуги. За приписом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності неможливість виконання ним грошового зобов`язання і у разі прострочення на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Враховуючи те, що до суми основної заборгованості зі сплати коштів за централізоване опалення судом застосовується позовна давність, аналогічна формула щодо позовної давності застосовується судом і до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідачам на підставі статті 625 ЦК України. Отже, за підрахунком суду (враховуючи позовну давність, яка застосовується судом до вимоги про стягнення боргу за постачання гарячої води) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних 449,45 грн та інфляційні втрати - 1456,34 грн. Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, зважаючи на встановлені обставини та наведені положення Закону, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість і доведеність позовних вимог ТОВ «Євро-Реконструкція» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги та абонентське обслуговування у розмірі 26241,73 грн, інфляційну складову боргу - 1456,34 грн та 3% річних - 449,45 грн, що в загальному розмірі складає 28147,52 грн, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Стосовно заяви відповідача про розстрочку виконання рішення суду, суд зазначає таке. Згідно із частиною першою статті 435 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може розстрочити його виконання. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (частини п`ята статті 435 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 435 ЦПК України, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Відповідач у заяві про розстрочення виконання рішення зазначає, що має скрутне матеріальне становище, тому просить розстрочити виконання рішення шляхом стягнення суми заборгованості рівними платежами впродовж 12 місяців. Проте відповідачем не надано жодних доказів, які могли б слугувати підставою для розстрочення виконання рішення, зокрема, не надано суду відомостей на підтвердження його скрутного матеріального становища, а відтак, заява про розстрочення виконання рішення задоволенню не підлягає. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі положень статті 141 ЦПК України суд покладає на відповідачів сплачений позивачем судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, який складає 2708,85 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial