Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання та відібрання дитини в якому просила визначити місце проживання сина, [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] та відібрати малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , у батька - [PERSON] , без позбавлення батьківських прав та передати на виховання матері - [PERSON] , як такій, що самостійно виховує дитину. В обґрунтування позову посилалась на те, що 19.05.2020 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають спільного сина, онова [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя сторін не склалось тому з січня 2024 року шлюбні відносини були припинені, сторони почали проживати окремо. 11 січня 2024 року [PERSON] звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. 10 лютого 2024 року без відома позивачки, [PERSON] викрав малолітнього сина [PERSON] і забрав його проживати до себе за адресою: [ADDRESS] . 3 того часу, позивачка повністю ізольована від будь-якого спілкування та побачень з дитиною. На неодноразові звернення до відповідача щодо повернення дитини позивачці. [PERSON] відповідає відмовою і чинить перешкоди в будь-якому спілкуванні матері з дитиною. 3 цього приводу позивачка неодноразово зверталась із заявами до відділення поліції №1 Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області. Крім того, 22 березня 2024 року [PERSON] звернулась із заявою до Голови адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради Руслана Вишневецького про надання допомоги із відібрання малолітньої дитини, [PERSON] від батька [PERSON] , який 10 лютого 2024 року без відома позивачки забрав сина до свого місця мешкання за адресою: [ADDRESS] , після чого не відповілає на дзвінки та не надає можливості матері спілкуватись зі своєю дитиною. Враховуючи вищевикладене, позивачка просить суд визначити місце проживання сина, [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] та відібрати малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , у батька - [PERSON] , без позбавлення батьківських прав та передати на виховання матері - [PERSON] , як такій, що самостійно виховує дитину. Ухвалою від 09 квітня 2024 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 01 травня 2024 року позивачка надала до суду заяву про зміну предмету позову, оскільки при складанні позовної заяви було допущено технічну описку в третій вимозі в даті народження відповідача, де зазначено [INFO] , тоді як правильним є [INFO] , а позовні вимоги не змінилися. 23 травня 2024 року від Голови адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради Руслана Вишневецького надійшов висновок органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради щодо розв`язання спору "Про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] » у якому визначено за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . 06 серпня 2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. Позивачка сама створила умови, щоб відповідач разом з сином покинули місце їх сумісного проживання. Задоволення позову призведе до моральних страждань дитини та буде порушувати її права. Дитина зараз перебуває у постійному стресі, через що у неї з`явилися проблеми зі здоров`ям. Здоров`ям дитини займаюся я самостійно. Вважає, що необхідно встановити рекомендований графік спілкування і перебування дитини в рівних за часом періодах з батьком і матір`ю. 09 серпня 2024 року відповідачем [PERSON] надано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , третя особа Адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини та встановлення графіку спілкування з дитиною, в якій просить визначити місце адресної реєстрації та місце постійного проживання сина, [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , а також встановити рекомендований графік спілкування і перебування дитини в рівних за часом періодах з батьком і матір`ю. В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначив, що позивачка веде нездоровий спосіб життя, дитиною не цікавиться, а тому в інтересах дитини буде визначити місце проживання малолітнього сина з батьком. Позивач за зустрічним позовом стверджує, що має власне житло, стабільний самостійний дохід, а тому має можливість у повному обсязі створити усі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини. 27 серпня 2024 року відповідачкою за зустрічним позовом подано до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому провила відмовити в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. Доводи позивача за зустрічним позовом не підтверджені жодним доказом. Відповідачка за зустрічним позовом також має стабільний самостійний дохід та теж має можливість утримувати дитину та створити необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини. Вважає, що метою звернення позивача за зустрічним позовом до суду є отримання соціальної допомоги у випадку задоволення його позову та отримання відстрочки від мобілізації. 25 вересня 2024 року від виконуючого обов`язки Голови адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради Андрія Борисенка надійшов висновок органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради щодо розв`язання спору "Про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] » , у якому визначено за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . 16 жовтня 2024 року від позивача за зустрічним позовом надійшли заперечення на відзив на зустрічну позовну заяву. 16 жовтня 2024 року від позивача за зустрічним позовом надійшли заперечення на висновок органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради щодо розв`язання спору "Про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] », у якому просить відхилити даний висновок у зв`язку з його необґрунтованістю та необ`єктивністю. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 16 жовтня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено до розгляду справи по суті. 13 січня 2025 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. Позивачка за первісним позовом, відповідачка за зустрічним позовом, [PERSON] в судовому засіданні підтримала поданий превісний позов в повному обсязі та просила задовольнити з підстав, визначених в позовній заяві, заперечувала проти зустрічного позову з підстав його недоведеності та необґрунтованості. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом, [PERSON] , в судовому засіданні підтримав зустрічний позов з підстав, викладених у відповідній позовній заяві, заперечував проти первісного позову з підстав його недоведеності та необґрунтованості. Представник третьої особи Адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради у судовому засідання підтримала висновки надані органом опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради та просила ухвалити рішення в інтересах дитини. Суд, перевіривши матеріали справи та доводи, викладені в позовних заявах, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, з`ясувавши обставини, факти та відповідні їм правовідносини, доходить таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Частиною 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2024 року. Від шлюбу сторони мають спільного сина, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] (а.с. 13). Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Відповідно до статей 3, 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтями 12-15 цієї Конвенції визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Однією із загальних засад регулювання сімейних відносин є рівність прав та обов`язків жінки і чоловіка (частина шоста статті 7 СК України). Це принципове положення конкретизовано у статті 141 СК України щодо жінки та чоловіка як матері та батька дитини. Виходячи зі змісту частини другої статті 141 СК України, та обставина, що шлюб між батьками розірвано або один з них проживає окремо від дитини, не впливає на обсяг батьківських прав та обов`язків. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» конкретизує, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Зазначена норма Закону кореспондується з нормою ст.160 СК України, відповідно до норм якої місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Декларація прав дитини від 20.11.1959 містить принцип 6, за яким дитина може бути розлучена з матір`ю лише у винятковій ситуації. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України» викладена позиція про те, що дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Як роз`яснив у пункті 18 Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов`язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України ). Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М.С. проти України", заява N 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною;по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди передусім повинні враховувати інтереси самої дитини, оцінюючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі N 377/128/18 (провадження N 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі N 402/428/16-ц (провадження N 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі N 654/4307/19 (провадження N 61-19210св20). Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини. Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року). Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України "Про охорону дитинства"). Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції. Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі N 404/3499/17). При оцінці пояснень дитини необхідно враховувати її вік на момент опитування, рівень розвитку та психологічні особливості, притаманні відповідному віку. Мати, батько, баба, дід, інші особи, з якими проживають неповнолітні брати та сестри, зобов`язані сприяти їхньому спілкуванню (частина третя статті 259 СК України). Якщо це можливо, суди не повинні допускати розлучення братів і сестер. При визначенні роздільного місця проживання дітей, з урахуванням конкретних обставин справи, окрім емоційного зв`язку між братами/сестрами необхідно звернути увагу на деякі аспекти: чи не завдасть братам/сестрам істотної психологічної травми подальше роздільне проживання, а отже, чи може це вплинути на погіршення їх психічного та психологічного стану; різниця у віці між дітьми, чи мала місце опіка старшої дитини над молодшим братом/сестрою; чи є відчуття дітьми однієї сім`ї на час вирішення спору. Має значення також проживання в одному чи різних населених пунктах, відстань між ними, чи унеможливить віддаленість місця проживання дітей спілкування між собою; тривалість проживання кожного з дітей з батьком або матір`ю на час вирішення спору; чи не проявляв один з батьків байдужості до виховання тієї дитини, яка проживала окремо тощо. У пункті 67 Загального коментаря N 14 від 29 травня 2013 року Комітет ООН з прав дитини зазначив, що в інтересах дитини доцільно виходити зі спільної батьківської відповідальності. Приймаючи рішення в інтересах дитини, суддя має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками. У Резолюції "Рівність і спільна батьківська відповідальність" від 02 жовтня 2015 року N 2079 Парламентська Асамблея Ради Європи підкреслила необхідність поваги органів влади держав-членів до права батьків нести спільну відповідальність, забезпечивши, щоб сімейне право передбачало у разі роздільного проживання батьків або розірвання шлюбу можливість спільної опіки над дітьми в їх найкращих інтересах на основі взаємної згоди між батьками (пункт 2). Крім того, Парламентська Асамблея Ради Європи звернула увагу, що розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи щодо ролей, які нібито призначаються жінкам і чоловікам у сім`ї, і є очевидним відображенням соціологічних змін, які відбулися за останні п`ятдесят років в організації приватної та сімейної сфер (пункт 4). Спільне батьківство слід сприймати як координацію між дорослими у їхніх батьківських ролях і здатність підтримувати та допомагати один одному, воно сприяє покращенню співпраці між батьками та зменшенню ризику потенційних суперечок, оскільки така модель вільна від тягаря переможець-переможений. Водночас труднощі, пов`язані із спільною опікою, належать до початкового періоду адаптації, і завдяки тривалому контакту батьків ці труднощі поступово зникають. Спільна фізична опіка сприяє відкритому спілкуванню між батьками, мінімізації конфліктів та розчарувань, приносить користь стосункам матір-дитина і батько-дитина. З урахуванням вищезазначеного, при вирішенні спору між розлученими батьками про визначення місця проживання дитини суд, з урахуванням обставин справи, має право розглянути питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків із забезпеченням контакту дитини з іншим з батьків чи застосування спільної фізичної опіки з почерговим проживанням дитини у помешканні кожного з батьків за відповідним графіком. У постановах від 26 жовтня 2022 року у справі N 750/9620/20, від 04 жовтня 2023 року в справі N 208/4667/20, від 14 грудня 2022 року у справі N 742/2571/21, від 10 січня 2024 року у справі N 183/3958/20 Верховний Суд звертав увагу на можливість застосування судами моделі спільної фізичної опіки батьків над дитиною. Під час вирішення питання щодо можливості встановлення спільної фізичної опіки, суди, окрім загальних обставин, мають також враховувати: бажання кожного з батьків, щоб дитина проживала разом з ним, згоду на участь у її вихованні та піклуванні; наявність у обох батьків сталих відносин з дитиною та бажання останньої спілкуватися з обома батьками; відсутність обставин, зазначених у частині другій статті 161 СК України, а також інших обставин, що можуть становити загрозу інтересам дитини; наявність у кожного з батьків часу та можливості, що дозволяє належним чином опікуватися дитиною; місце проживання кожного з батьків, що знаходиться не далеко від звичайного місця проживання дитини (сформованих місць життєвих інтересів дитини) тощо. Малолітньому сину сторін [PERSON] , [INFO] , на теперішній час виповнилося 4 роки. Згідно висновку органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради щодо розв`язання спору "Про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] » №4/5-425 від 21.05.2024 року, рекомендовано визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , зважаючи на вік дитини та її емоційний стан (а.с.52-54). Згідно висновку органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради щодо розв`язання спору "Про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] » №4/5-781 від 19.09.2024 року, рекомендовано визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , зважаючи на вік дитини та її емоційний стан (а.с.189-192). Встановлено, малолітній дитині - [PERSON] , [INFO] , на час розгляду справи виповнилося 4 роки, його батьки проживають окремо і не можуть дійти згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Встановлено та підтверджено сторонами у судовому засіданні, малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає то з батьком то з матір`ю, почергово Мати дитини проживає в кімнаті гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором найму жилої площі в гуртожитку №1223 від 01.09.2023 р. (а.с.17,18). Відповідно до Акту обстеження умов проживання за адресою проживання матері: [ADDRESS] , для виховання та розвитку дитини створені належні умови, у дитини є окремий куток для відпочинку та розвитку, є дитячі речі та іграшки, в кімнаті чисто (а.с.38). Згідно довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин №1464 від 26 березня 2024 р. КП «ДБКЛПД» ДОР» встановлено, що у [PERSON] психіатричних, у тому числі спричинених вживанням пси активних речовин, протипоказань, для виконання опіки та піклування над дитиною відсутні (а.с.40). Відповідно до характеристики наданої начальником дільниці з обслуговування гуртожитків ТОВ «Дніпрометиз ТАС» В.І. Артьомкіним - [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] з 2008 року. За роки проживання проявила себе виключно позитивного боку, привітна, відповідальна, порядна, на даний момент виховує двох дітей. Діти завжди чисті, доглянуті і виховані. Претензій. як до мешканки гуртожитку адміністрація не має (а.с.41). Батько дитини проживає за адресою: [ADDRESS] , яка належить йому на праві спільної часткової власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 04.01.1997 р. (а.с.142,143). Відповідно до Акту обстеження умов проживання за адресою проживання батька: [ADDRESS] від 28.02.2024 р., умови проживання задовільні, в квартирі є всі комунікації, санітарно-гігієнічний стан в нормі, для дитини виділена окрема кімната з ліжком, шафою для речей та стелажем з іграшками, на момент виходу дитина з батьком були вдома (а.с.121). Встановлено, що батьком дитини та матір`ю дитини створені належні умови для проживання дитини, кожен з батьків бажає займатися вихованням малолітнього сина, дбають про його фізичний та духовний розвиток, стан здоров`я. Також сторони проживають в одному місті - м. Дніпро, висловлюють бажання в однаковій мірі піклуватися про малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . З огляду на зазначене, є необхідність застосування моделі спільної фізичної опіки батьків щодо дитини, яка сприятиме співпраці батьків та забезпечить належне виховання та задоволення потреб дитини, тому колегія суддів вважає, що в інтересах дитини буде доцільним визначити почергове проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з кожним із батьків. Доказів, які свідчили б про неможливість відновлення та підтримання належного емоційного контакту між матір`ю та дитиною або шкідливість таких контактів для дитини, не здобуто , дитина потребує материнської та батьківської турботи та безумовної любові однаково, що має позитивно впливати на її розвиток. Дитина потребує як материнського, так і батьківського виховання, що у їх синтезі формують основу становлення дитини як повноцінного члена суспільства. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , на поточному етапі, доцільно визначити почергово з кожним з батьків, у такому порядку: два тижні з матір`ю, два тижні з батьком. Оскільки судом встановлено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , почергово з кожним з батьків, у такому порядку: два тижні з матір`ю, два тижні з батьком, то Вимога позивача за первісним позовом про відібрання дитини у відповідача за первісним позовом та вимога позивача за зустрічним позовом про визначення місця адресної реєстрації дитини задоволенню не підлягає, оскільки це буде суперечити визначеному вище судом порядку, а саме те, що місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , визначено почергово з кожним з батьків, у такому порядку: два тижні з матір`ю, два тижні з батьком. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду і позивачкою за первісним позовом, і позивачем за зустрічним позовом сплачено судовий збір, який, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з учасників справи пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial