Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

У квітні 2024 року представник позивача - адвокат Максімов П.О. звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . 15.12.2020 року [PERSON] був зарахований на військову службу за контрактом, та під час повномасштабного вторгнення російської федерації приймав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що підтверджує довідка військової частини [NUMBER] від 17.02.2023 року № 437. Сповіщенням про смерть від 30.01.2023 року № 6/239, виданим [INFO] , позивача було повідомлено про те, що її син, стрілець-снайпер 1 гірсько-штурмового відділення 3 гірсько-штурмового взводу 2 гірсько-штурмової роти, військової частини [NUMBER] , солдат [PERSON] загинув [INFO] під час артилерійського обстрілу в районі н.п. Різниківка Бахмутського району Донецької області. Смерть, пов`язана із захистом Батьківщини. 31.01.2023 року позивач отримала свідоцтво про смерть сина. Отримавши всі документи, які підтверджують, що смерть [PERSON] пов`язана із захистом Батьківщини, позивач звернулась до Міністерства оборони України стосовно виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Листом військової частини [NUMBER] від 09.01.2024 року позивача було повідомлено, що відповідно до рішення Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (п. 53 протоколу № 9/168 від 12.01.2024 року) - матері загиблого у період воєнного стану солдата [PERSON] , призначена грошова допомога в розмірі 1/2 частини 15 000 000,00 грн. в сумі 7 500 000,00 грн., інша 1/2 частина грошової допомоги фактично була зарезервована для батька - [PERSON] , тобто, відповідача по справі. Позивач зазначає, що відповідач в середині 2015 року добровільно залишив територію України та поїхав до російської федерації, де проживає по теперішній час та має громадянство російської федерації. З метою встановлення місцезнаходження і підтвердження факту постійного проживання [PERSON] на території російської федерації позивач, 13.06.2023 року усно звернулась за телефоном до відділення поліції № 4 (смт. Хорошів) Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області із заявою, в якій просила працівників поліції розшукати її колишнього співмешканця, батька їх спільної дитини - [PERSON] , з яким вона не проживала разом та не спілкувалася більш ніж 15 років, щоб повідомити йому, що син загинув на війні. За вказаною заявою було внесено відомості до ЄРДР за № 12023060460000229 за ч. 1 ст. 115 КК України. 31.07.2023 року в відділенні поліції № 4 (смт. Хорошів) Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області Волошко О.О. отримала відповідь, в якій було вказано, що станом на 31.07.2023 року шляхом проведення оперативно-розшукових заходів було встановлено місце перебування безвісно зниклого [PERSON] , а саме м. Находка, російської федерації. Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та просить усунути [PERSON] від права на отримання грошової допомоги в розмірі 1/2 частини 15 000 000,00 грн., тобто в сумі 7 500 000,00 грн., відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і навчального складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», після загибелі сина - [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.04.2024 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.04.2024 року клопотання представника позивача - адвоката Максімова П.О. про витребування доказів було задоволено частково, витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України, [PERSON] , а також витребувано з Маріупольського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області належним чином завірені копії матеріалів кримінального провадження № 12023060460000229 від 23.06.2023 року за фактом зникнення безвісти [PERSON] , за ч. 1 ст. 115 КК України, в іншій частині у задоволення клопотання було відмовлено. 08.05.2024 року до суду надійшла відповідь Державної прикордонної служби України. 06.06.2024 року до суду з Маріупольського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області надійшли витребувані документи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2024 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, натомість її представник - адвокат Максімов П.О. письмово просив розгляд справи проводити за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Також просив долучити до матеріалів справи копії повідомлення та постанову від 28.11.2024 року про закриття кримінального провадження 12023060460000229 від 23.06.2023 року, у якій підтверджено факт знаходження та постійного проживання відповідача у м. Находка, російської федерації. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно приписів ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, а тому він вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, відзив не подав, будь-яких заяв від нього в процесі розгляду справи до суду не надходило. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вивчивши матеріали справи та всі додані до неї документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується цивільний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією виданого повторно свідоцтва про народження (а.с. 15). Згідно довідки військової частини [NUMBER] «про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України» від 17.02.2023 року № 437, - солдат [PERSON] на підставі наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 05.03.2022 року № 47, наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 09.04.2022 року № 83, наказу командира оперативно-тактичного угрупування « [INFO] » (по стройовій частині) від 09.06.2022 року № 125, наказу командира оперативно-тактичного угрупування « [INFO] » (по стройовій частині) від 03.01.2023 року № 3, наказу командира оперативно-тактичного угрупування « [INFO] » (по стройовій частині) від 17.01.2023 року № 17, наказу командира оперативно-тактичного угрупування « [INFO] » (по стройовій частині) від 01.12.2022 року № 172, наказу командира оперативно-тактичного угрупування « [INFO] » (по стройовій частині) від 15.10.2022 року № 122, в період з 05.03.2022 року по 09.04.2022, з 24.05.2022 року по 06.06.2022 року, з 13.08.2022 року по 19.08.2022 року, з 06.10.2022 року по 20.11.2022 року, з 25.12.2022 року по [INFO] брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Донецькій та Луганській областях (а.с. 18). Як вбачається із копії сповіщення про смерть від 30.01.2023 року № 6/239, виданого [INFO] , позивача [PERSON] було повідомлено про те, що її син, стрілець-снайпер 1 гірсько-штурмового відділення 3 гірсько-штурмового взводу 2 гірсько-штурмової роти, військової частини [NUMBER] , солдат [PERSON] загинув [INFO] під час артилерійського обстрілу в районі н.п. Різниківка Бахмутського району Донецької області. Смерть, пов`язана із захистом Батьківщини (а.с. 19). Матеріали справи містять також копію лікарського свідоцтва про смерть № 117 (а.с. 20), а також копію свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , який загинув [INFO] (а.с. 21). Із копії довідки від 13.03.2023 року, яка була видана Кошелівським старостинським округом № 3 Пулинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, вбачається, що [PERSON] здійснила за власний рахунок поховання сина [PERSON] , який загинув [INFO] , на кладовищі с. Кошелівка Житомирського району Житомирської області (а.с. 23). Листом військової частини [NUMBER] від 06.02.2024 року позивача [PERSON] повідомлено, що відповідно до рішення Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (п. 53 протоколу № 9/168 від 12.01.2024 року) матері загиблого у період воєнного стану солдата [PERSON] призначена грошова допомога в розмірі частини 15 000 000,00 грн. в сумі 7 500 000,00 грн. (а.с. 24). Із наданих копій матеріалів кримінального провадження № 12023060460000229 від 23.06.2023 року вбачається, що [PERSON] добровільно виїхав до російської федерації, набув громадянства російської федерації та не має наміру повертатися до України. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] з 2022 року не заїжджав на територію України, що підтверджується відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України. Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами у вказаній цивільній справі, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей та, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядком № 975 та Постановою Кабінету Міністрів України № 168, урегульовані правовідносини щодо отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби, які містять чіткий визначений порядок для її призначення, а саме коло осіб, які мають право претендувати на таку виплату, перелік необхідних документів , її розміри , строк виплати, тощо. Частиною 1 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон), визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Згідно пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» передбачено, що особам, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, а також їх смерті внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого у період воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, не пізніше ніж через один рік після поранення (контузії, травми, каліцтва), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 млн. гривень. Частиною 1 ст. 16-3 Закону визначено, що одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, за відсутності особистого розпорядження призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою або заявою їх законних представників. Частиною 6 ст. 16-3 Закону передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами. Відповідно до ч. 4 ст. 16-1 Закону у випадках, зазначених у п. п. 1 - 3 п. 2 ст. 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають, зокрема, батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті) та утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України. Пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», передбачає, що у разі відсутності особистого розпорядження або за наявності неохопленої особистим розпорядженням частки розміру одноразової грошової допомоги право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги (її частки) мають особи, визначені у частині четвертій статті 118-1 Кодексу цивільного захисту України, частині четвертій статті 98 Закону України «Про Національну поліцію» та пункті 4 статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору, у рівних частках. Таким чином, аналізуючи вищенаведені норми законодавства та надані суду докази, судом встановлено, що право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю [PERSON] , який загинув [INFO] під час артилерійського обстрілу в районі н.п. Різниківка Бахмутського району Донецької області, та смерть якого пов`язана із захистом Батьківщини, належить позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] . Разом з тим, матеріалами справи доведено, що [PERSON] проживає на території російської федерації та має громадянство російської федерації, що, відповідно до закону, унеможливлює отримання ним одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю сина [PERSON] . Факт постійного проживання відповідача [PERSON] на території російської федерації та наявність у нього громадянства цієї країни доведений матеріалами кримінального провадження № 12023060460000229. Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, приймаючи до уваги те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт постійного проживання відповідача [PERSON] на території російської федерації та наявність у нього громадянства цієї країни, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, однак позивач у позові не просила стягувати із відповідача судові витрати, а тому судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. суд покладає на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved