Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] , в особі представника - адвоката Сушка Р.М., звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, у якому просить стягнути на його користь з держави в особі ГУНП в Житомирській області з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України 50 000,00 грн., сплачені ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні, та моральну шкоду, завдану незаконними діями органу досудового розслідування, у розмірі 84 266,00 грн. Позов обґрунтовано тим, що у провадженні СВ Відділення поліції №1 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області перебуває кримінальне провадження №12020060210000150 від 11.06.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України. За клопотанням слідчого ухвалою слідчого судді Любарського районного суду Житомирської області від 18.06.2020 у справі № 282/634/20 було накладено арешт на майно позивача, а саме: автомобіль марки «Peugeot 307», номерний знак [NUMBER] , сірого кольору, номер кузова [NUMBER] . Підставою для накладення арешту на майно орган досудового слідства неправдиво зазначив використання автомобіля як знаряддя злочину. У подальшому ухвалою Житомирського апеляційного суду від 20.10.2021 скасовано вищезазначену ухвалу Любарського районного суду Житомирської області від 18.06.2020 та постановлено нову ухвалу, якою клопотання начальника СВ Любарського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області Котика В.В. задоволено частково, накладено арешт на автомобіль марки «Peugeot 307», номерний знак [NUMBER] , сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , що зареєстрований за [PERSON] , у виді заборони на відчуження вказаного автомобіля. Проте, лише після довготривалої судової тяганини, під дією неспростовних доказів та активної позиції [PERSON] та його представників, ухвалою слідчого судді Любарського районного суду Житомирської області від 07.11.2024 скасовано вищевказаний арешт майна позивача. Отже, накладення арешту на майно [PERSON] було протиправним, підстави арешту грунтувались на хибних припущеннях та здогадках слідчого. Внаслідок незаконих дій позивачу завдано шкоду у зв`язку з істотним порушенням його права власності та неможливістю реалізації цього права. Такі незаконні дії призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральні страждання, заподіяні [PERSON] внаслідок незаконного накладення арешту на майно, призвели до погіршення, а згодом позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, моральних та душевних страждань, панічних атак. Знаходячись у скрутному матеріальному становищі, не маючи роботи та постійного джерела доходу, [PERSON] був позбавлений можливості виправити це становище шляхом відчуження (продажу) належного йому на праві власності автомобіля. В результаті позивач був змушений шукати гроші на своє існування серед свого оточення, отримав значні ускладнення у своєму матеріальному забезпеченні: харчуванні, оплати комунальних послуг, почав жити «в борг» тощо. Через що [PERSON] постійно перебував у пригніченому, депресивному стані, був позбавлений нормального сну, апетиту, з`явилась апатія до життя. Внаслідок вказаних подій позивач постійно перебував під емоційним тиском, оточуючі намагались уникати спілкування з ним. Негативними наслідками морального характеру для позивача стало відчуття емоційного дискомфорту, відчуття несправедливості та безсилля через те, що арешт був необґрунтованим та тривав значний проміжок часу. Позивач відчував постійну тривогу щодо подальшої долі автомобіля, оскільки для [PERSON] це був важливий засіб пересування та джерело доходу, за допомогою якого він заробляє на життя. Був змушений користуватися громадським транспортом або витрачати кошти на альтернативні способи пересування. Перебування автомобіля під арештом призвело до обмеження мобільності, неможливості реалізувати своє право власності, що вплинуло на роботу, особисте життя та виконання повсякденних обов`язків. Факт арешту для знайомих та оточуючих призвів до негативних наслідків у ділових та особистих стосунках, це проявлялось через ігнорування та зневагу, постійні роздуми про несправедливість ситуації та неможливість її швидко вирішити, невпевненості у майбутньому через затягування процесу зняття арешту. Посилаючи на ст. 1176 ЦК України, ст. ст. 1-4, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», враховуючи, що перебування належного йому автомобіля під незаконним арештом тривало з 18.06.2020 по 07.11.2024, тобто 4 роки 4 місяці 20 днів, просить стягнути на свою користь з державного бюджету моральну шкоду у розмірі 84 266,00 грн., із розрахунку 1600 грн. за кожен місяць перебування авто під арештом. Також, у зв`язку з необхідністю отримання юридичної допомоги для захисту від необґрунтованого арешту належного позивачу майна у кримінальному провадженні, [PERSON] 20.10.2023 був укладений договір про надання професійної правничої допомоги № 46/10/2023-К з адвокатським об`єднанням «КОЛОХОРТ». Гонорар за вказаним договором складає 50 000,00 грн., який був сплачений позивачем адвокатському об`єднанню. У зв`язку з наведеним, посилаючись на п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач просить стягнути на його користь з державного бюджету 50 000,00 грн. у якості суми, сплаченої ним у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні №12020060210000150. Ухвалою судді від 29.11.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі. 19.12.2024 представником відповідача поданий відзив на позовну заяву, у якому останній просив у задоволенні позову відмовити у зв`язку з його необгрунтованістю, оскільки позивачем не доведена незаконність дій посадових осіб органу досудового розслідування під час накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження. Крім того, позивачем не доведена наявність самої моральної шкоди, про яку йдеться мова у позові, та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з викладених у позові підстав. Зазначив, що скасуванню арешту передували численні скарги з його боку до органу досудового розслідування, він постійно був змушений виїжджати з Києва за місцезнаходженням органу досудового розслідування, витрачати кошти на адвокатів. Вказані обставини спричиняли для нього моральні страждання та переживання, постійні стреси. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з викладених у ньому підстав, наголошував на незаконності та безпідставності накладеного арешту, оскільки позивач не має жодного відношення до обставин, що встановлюються у кримінальном провадженні, в рамках якого накладався арешт на автомобіль. Позивач працює таксистом, проте був позбавлений можливості користуватися належним йому майном. Представник відповідача у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» зазначено, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Порядок ведення Реєстру затверджується Вищою радою правосуддя. Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. З наведеного убачається, що суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими, набрали законної сили та були чинними на час розгляду заяви про забезпечення позову. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі № 910/3191/20, від 24 жовтня 2024 року у справі № 752/8103/13-ц. Так, з матеріалів даної справи, а також з відкритого джерела - Єдиного державного реєстру судових рішень (за посиланнями https://reyestr.court.gov.ua/Review/89889569; https://reyestr.court.gov.ua/Review/100541798) судом встановлено, що СВ Любарського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 12020060210000150 від 11.06.2020 року, відомості про яке внесені до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. Ухвалою слідчого судді Любарського районного суду Житомирської області від 18.06.2020 у справі №282/634/20 за клопотанням начальника СВ Любарського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області Котика В.В., з метою забезпечення збереження речового доказу, був накладений арешт на автомобіль марки «Peugeot 307», номернпий знак [NUMBER] , сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , зареєстрований за позивачем [PERSON] . Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 20.10.2021 скасовано ухвалу слідчого судді Любарського районного суду Житомирської області від 18.06.2020 у зв`язку з тим, що в ній помилково не зазначено, у яких конкретно формах необхідно накласти арешт на вищевказаний автомобіль, а у справі не доведено необхідності заборони права власника на користування та розпорядження вказаним транспортним засобом, та постановлену нову ухвалу, якою накладений арешт на автомобіль «Peugeot 307», номерний знак [NUMBER] , сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] , у виді заборони на відчуження вказаного автомобіля. При цьому, суд апляційної інстанції встановив, що слідчим та прокурором доведено, що з метою забезпечення збереження вказаного транспортного засобу як речового доказу є виправданим застосування арешту вказаного майна у виді заборони права на його відчуження. Ухвалою слідчого судді Любарського районного суду Житомирської області від 07.11.2024 у справі № 282/634/20 задоволено клопотання адвоката Денисенка Д.А., який діяв в інтересах [PERSON] , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 12020060210000150; скасовано арешт майна, накладений на автомобіль марки «Peugeot 307», номерний знак [NUMBER] , сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] , з тієї підстави, що у подальшому застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба (з відкритого джерела - Єдиного державного реєстру судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/122869587). 20.10.2023 між адвокатським об`єднанням «КОЛОХОРТ» в особі Голови Сушка Р.М. та [PERSON] (клієнтом) укладений договір про надання правничої допомоги № 46/10/2023-К. Предметом договору є надання об`єднанням клієнту правничої допомоги щодо представництва інтересів останнього у судах усіх інстанцій, державних та правоохоронних органах, органах місцевого самоврядування, органах прокуратури та надання правничої допомоги у кримінальному провадженні № 12020060210000150 та інших видів правничої допомоги в питаннях відшкодування шкоди, а клієнт зобов`язується оплатити таку допомогу (п.1.1 Договору). Відповідно до п. 5.1 Договору за вказані послуги клієнт оплачує об`єднанню винагороду у розмірі 50 000,00 грн. Згідно з актом приймання-передачі наданих послуг від 10.11.2024 загальна вартість наданої адвокатським об`єднанням «КОЛОХОРТ» правничої допомоги Корчагіну А.В. за договором № 46/10/2023-К від 20.10.2023 склала 50 000,00 грн., яка була сплачена позивачем, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією до прибуткового касового ордеру від 10.11.2024 № 14. Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ст. 1166 ЦК України). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Вказані правові висновки висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17; постанові Верховного Суду від 04.05.2020 у справі № 920/198/19. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується на підставі ст. 1173 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Таким чином, до правовідносин, що склалися між сторонами, застосуванню підлягають норми ст. ст. 1167, 1173 ЦК України, а не ч. 1 ст. 1176 ЦК України, як зазначено у позові. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.12.2020 у справі № 686/25718/19, від 30.12.2020 у справі № 482/48/19. За приписами ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі -Закон) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного накладення арешту на майно. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до п. 1-1 ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, незаконного накладення арешту на майно. У цьому разі особі відшкодовуються, зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода (п.п. 4, 5 ст. 3 Закону). Відповідно до ст. 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. За приписами ст. 13 Закону питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України). Верховний Суд у постановах від 20.03.2019 у справі № 918/203/18, від 28.10.2020 року у справі № 904/3667/19 дійшов висновку про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою. Таким чином, незаконність дій ГУНП в Житомирській області, внаслідок яких було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно, встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (ст. 11 ЦК України). Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України). Статтею 16 КПК України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначив, що завдання йому моральних страждань пов`язане із незаконним накладенням арешту на належне йому майно в рамках кримінального провадження за клопотанням органу досудового розслідування, який у подальшому було скасовано ухвалою слідчого судді. Таким чином, позивач посилається на те, що саме діями органу державної влади та його посадових осіб йому була завдана шкода, яка підлягає відшкодуванню державою за рахунок Державного бюджету України. Як вже встановлено судом, дійсно, на майно позивача - автомобіль марки «Peugeot 307», номерний знак [NUMBER] , за клопотанням органу досудового розслідування в рамках кримінального провадження накладався арешт у виді заборони на відчуження вказаного автомобіля з метою забезпечення збереження його як речового доказу. При цьому, судом апеляційної інстанції під час вирішення клопотання начальника СВ Любарського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області про необхідність накладення арешту на майно позивача перевірялася законність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження і суд дійшов висновку про доцільність накладення такого арешту. Суд погоджується з твердженнями представника відповідача про те, що надання повторної оцінки законності/незаконності та обгрунтованості накладення арешту під час розгляду даної справи виходить за межі предмету розгляду. Крім того, арешт на автомобіль позивача був накладений лише у виді заборони на його відчуження, разом з тим позивач продовжував ним користуватися увесь час, поки був застосований вказаний захід забезпечення кримінального провадження, що не заперечувалося ним під час розгляду даної справи. За наведених обставин суд вважає неспроможними твердження позивача про те, що завдана йому моральна шкода полягала у тому, що він тривалий час був позбавлений єдиного джерела доходу, за допомогою якого заробляв на життя, працюючи таксистом, відчував побутові незручності, оскільки був змушений пересуватися громадським транспортом, витрачати кошти на альтернативні засоби для пересування, був обмежений в мобільності. Підставою для скасування арешту майна позивача - автомобіля марки «Peugeot 307», номерний знак [NUMBER] , в ухвалі слідчого судді від 07.11.2024 зазначено те, що у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба і слідчий не заперечував проти скасування арешту. За вказаних обставин відсутні підстави вважати, що втручання у право позивача на володіння транспортним засобом не було здійснено у відповідності до встановленої законом процедури та не переслідувало легітимну мету - здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні. Протилежного позивачем не доведено. Як вже зазначалося судом вище, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов у сукупності: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставин у своїй сукупності дозволяють суду зробити висновок про те, що накладення арешту на майно позивача та подальше його скасування слідчим суддею під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії відповідача заподіяли позивачу моральну шкоду. Оскарження [PERSON] , як власником майна, на яке накладений арешт, процесуальних рішень уповноважених осіб органів державної влади, а саме: оскарження ухвали слідчого судді про арешт майна в апеляційному порядку та звернення до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна в порядку ч. 2 ст. 174 КПК України, є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства, що не є підставою для відшкодування моральної шкоди у розумінні статті 23 ЦК України, оскільки не є порушенням прав особи. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту завдання йому моральної шкоди, наявності такої шкоди та можливого причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та діями ГУНП в Житомирській області, а тому відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди. З огляду на викладені вище обставини не підляють задоволенню й вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 50 000,00 грн. у якості сум, сплачених у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги Адвокатським обєднанням «КОЛОХОРТ» у кримінальному провадженні, оскільки право на відшкодування таких витрат виникає лише у разі незаконного накладення арешту на майно. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду (правові висновки, викладені у постановах від 25.01.2021 у справі № 227/4410/19, від 25.03.2021 у справі № 227/3052/19, від 19.12.2022 у справі № 466/5021/18, від 27.03.2023 у справі № 757/221/21-ц, від 15.07.2024 у справі № 127/17413/22) наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб органів державної влади сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів встановлення в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій органу досудового розслідування під час вирішення питання про накладення арешту на майно, належне позивачу. Інші доводи сторін не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). У відповідності до ст.141 ЦПК України судові витрати у даній справі компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed