Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, мотивуючи вимоги наступним. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня\~2013\~року у справі №1013/78632012\~вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] борг за договором позики від 30 липня\~2009\~року у сумі 20 867 752,12 грн, а також судові витрати у сумі 8 867,40 грн. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 листопада\~2013\~року у справі №1013/7863/2012\~рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня\~2013 року залишено без змін. На примусове виконання вищезазначеного рішення суду 18 грудня\~2013\~року Ірпінським міським судом Київської області видано виконавчі листи. Станом на дату звернення з відповідним позовом виконавчий лист, виданий стягувачу - [PERSON] , з 14 червня\~2021\~року перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Варави Романа Сергійовича та виконується в рамках виконавчого провадження №\~65794448. 04 грудня\~2023\~року Позивач звернувся до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Варави Романа Сергійовича із заявою про надання інформації щодо стану виконавчого провадження №\~65794448\~та розміру стягнутих з боржника - [PERSON] , коштів у ході виконання виконавчого листа №\~1013/7863/2012\~від 18 грудня\~2023\~року із зазначенням залишку заборгованості, що підлягає стягненню. У відповідь на таку заяву, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Варавою Романом Сергійовичем зазначено, що станом на 07 грудня\~2023 року залишок боргу становить 3 694 926,86 грн, а також додатково повідомлено, що актовим записом № 00143569772 від 14 квітня\~2022\~року, зареєстрованим Боярським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), встановлено факт смерті боржника - [PERSON] . Водночас, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Варавою Романом Сергійовичем було вжито заходи щодо заміни боржника - [PERSON] , його правонаступником - дружиною померлого - [PERSON] , а саме подано до Ірпінського міського суду Київської області заяву про заміну боржника його правонаступником. Оскільки, спадкоємцем боржника є [PERSON] , то остання є належним відповідачем у цій справі. Отже, станом на дату подання позовної заяви, Відповідач не виконала рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня\~2013\~року у справі №1013/7863/2012\~і не сплатила Позивачу основний борг у сумі 3 694 926,86 грн. Таким чином, зазначає про те, що у зв?язку з невиконанням рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня\~2013\~року у справі №1013/7863/2012,\~у Позивача виникло право вимоги на стягнення суми боргу з урахуванням інфляційних втрат за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Зазначає також про те, що невиконання боржником грошового зобов?язання є триваючим правопорушенням, обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у\~2013\~році зобов?язання Відповідача сплатити заборгованість не припинилося та триває по даний час. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, обмежуючись останніми трьома роками, які передують подачі цього позову, та враховуючи п. 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Позивач надає розрахунок інфляційних втрат за період з 27.02.2021\~року по 23.02.2022\~року, що складає у сумі\~394\~207,68 грн; 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 27.02.2021\~року по 23.02.2022\~року - \~109 936,73 грн. У зв?язку \~з викладеним, просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні втрати за період з 27.02.2021\~року по 23.02.2022\~року у розмірі\~394 207,68 грн; 3% річних за період з 27.02.2021\~року по 23.02.2022\~року у сумі\~109 936,73 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Ухвалою суду від 11.03.2024 по справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 12.12.2024 по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позов просив задовольнити повністю. В судове засідання відповідач та представник відповідача не з`явились, до суду від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені у письмових поясненнях. Інший заяв чи клопотань до суду не надходило. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Так, у поданих представником відповідача поясненнях, зазначено про те, що [PERSON] заперечує щодо заявлених позовних вимог повністю і на спростування позову зазначає наступне. 03 березня 2022 року внаслідок жорстокого поводження з цивільним населенням, застосування засобів ведення війни, заборонених міжнародним правом, інших порушень законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, військовослужбовцями російської федерації на окупованій території селища Гостомель Бучанського району Київської області було вбито Селищного голову [PERSON] , [INFO] . Дана обставина є загальновідомою і підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно Бучанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 30 квітня 2022 року, серія [NUMBER] . На час смерті боржника у приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва Варави Романа Сергійовича перебувало виконавче провадження № 65794448 з примусового виконання виконавчого листа № 1013/7863/2012 від 18.12.2013 року, виданого Ірпінським міським судом Київської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] борг за договором позики від 30 липня 2009 року у сумі 20 867 752,12 грн, а також судові витрати у сумі 8 867,40 грн. Так, 14.06.2021 року було відкрито виконавче провадження № 65794448 з примусового виконання виконавчого листа № 1013/7863/2012 від 18.12.2013 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 10 074 673,40 гривень, що підтверджується копією постанови приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва Варави Романа Сергійовича про відкриття виконавчого провадження, де зазначено залишок боргу, що підлягав стягненню - 10 074 673,40 гривень. Внаслідок смерті боржника, ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 02.02.2024 було задоволено заяву приватного виконавця про заміну вибулого, у зв`язку зі смертю, боржника [PERSON] у виконавчому провадженні № 65794448 з примусового виконання виконавчого листа № 1013/7863/2012 від 18.12.2013, виданого Ірпінським судом Київської області, на його правонаступника [PERSON] . Представник відповідача зазначає про те, що Позивач у справі замовчує про ту обставину, що залишок заборгованості з примусового виконання виконавчого листа № 1013/7863/2012 від 18.12.2013 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на даний час сплачено, що підтверджується Постановою приватного виконавця Варава Р.С. від 09.04.2024 року про закінчення виконавчого провадження. Враховуючи викладене, беручи до уваги, що Позивачем не доведено порушення його прав саме з боку Відповідача, зважаючи на необґрунтованість позову, в його задоволенні просить відмовити. Суд перевіривши доводи, викладені Позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, заперечення Відповідача, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку, приходить до наступного висновку. Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частина друга\~статті 129 Конституції України\~визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.2\~ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно\~ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Відповідно до ч.1\~ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2013 року у справі № 1013/7863/2012 було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] борг за договором позики від 30 липня 2009 року у сумі 20 867 752,12 грн, а також судові витрати у сумі 8 867,40 грн. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2013 року у справі № 1013/7863/2012 рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 вересня 2013 року залишено без змін. На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варави Р.С. перебувало виконавче провадження №65794448, відкрите на підставі виконавчого листа №1013/7863/2012, виданого 18.12.2013 Ірпінським міським судом Київської області. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 02.02.2024 заяву приватного виконавця\~Виконавчого округу\~міста Києва\~Варави Романа\~Сергійовича,\~заінтересована особа\~(правонаступник\~боржника)\~-\~ [PERSON] ,\~стягувач -\~ [PERSON] ,\~про заміну\~боржника його\~правонаступником задоволено. Замінено вибулого, у зв`язку зі смертю, боржника [PERSON] , [INFO] , РНКОПП [NUMBER] , у виконавчому провадженні №65794448 з примусового виконання Виконавчого листа № 1013/7863/2012 від 18.12.2013 року, виданого Ірпінським міським судом Київської області, на його правонаступника - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . Так, посилаючись на положення ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України та правову позицію Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18), Позивач вважав, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання і відповідно, не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Разом з тим, як вбачається з долученої до письмових пояснень копії постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варави Р.С. від 09.04.2024, виконавче провадження №65794448, де боржником значиться [PERSON] - закінчено 09.04.2024, виконавчий документ №1013/7863/2012 виконано, а саме: вимоги стягувача, основна винагорода приватного виконавця та витрати виконавчого провадження сплачено в повному обсязі, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. З огляду на зазначене, суд зазначає наступне. Нормою ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач у справі зазначає, що за змістом ст. 625 ЦК України нараховані ним на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому, вважає, що не виконання боржником зобов`язання не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Проте, суд не погоджується з такими аргументами Позивача з огляду на наступне. Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин »,\~при вирішенні\~спорів щодо\~виконання зобов`язань\~за кредитним\~договором у\~випадку смерті\~боржника/позичальника\~за наявності\~поручителя чи\~спадкоємців суди\~мають враховувати\~таке: «З урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями». Крім того, відповідно до\~ст. 1282 ЦК України\~спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені ч. ч. 2, 3\~ст. 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі ч. 4\~ст. 1281 ЦК України\~кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених\~ст. 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до ч. 1\~ст. 1282 ЦК України. Разом з тим, за змістом положень ст. 1282 ЦК України,\~задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених\~ст. 1282 ЦК України, саме в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Позивачем будь-яких доказів щодо вартості спадкового майна (їх часток), яке отримала спадкоємець до суду не надано. Виходячи із засад цивільного процесуального закону, зокрема\~ст. 12 ЦПК України,\~передбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Клопотань від Позивача щодо витребування відповідних документів щодо майна, отриманого в спадщину відповідача та його вартості до суду не надано, так само, як і відсутні докази в справі про неможливість позивачем самостійно провести оцінку вартості спадкового майна. За змістом ч. ч. 2, 3\~ст. 13 ЦПК України\~збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду та учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Крім того, оскільки, зі смертю позичальника [PERSON] відносини між позикодавцем [PERSON] і позичальником припинилися, а спадкоємець Відповідач у справі стороною договору позики не була, тому ці відносини не можуть регулюватися нормами закону, які передбачають загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань, зокрема такі, як стягнення боргу за договором позики. За даних обставин, аргументи Позивача про те, що «невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову» є помилковим. Щодо посилання Позивача на правові позиції у справах № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 4 червня 2019 року, у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18), які на думку Позивача слід застосувати до спірних відносин. Як зазначає Верховний Суд, саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. При визначенні подібних правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин. Так, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Оскільки спільні риси між спірними правовідносинами відсутні, правові висновки, зроблені у справах № 310/11534/13-ц від 4 червня 2019 року та у справі № 916/190/18 не можуть бути застосовані при розгляді даної справи. Враховуючи викладене, оцінюючи надані суду докази, суд не знаходить підстав для задоволення позову та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних та інфляційних втрат, а отже суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову повністю. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України,\~судовий збір у разі відмови в задоволенні позову покладається на позивача.

Outcome: dismissed