Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-09 00:00:00

10.10.2024 [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вимоги заявник мотивує тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] , [INFO] . [INFO] помер його батько [PERSON] , після смерті якого спадкоємцем була його мати [PERSON] , яка прийняла спадщину, проте не оформила своїх спадкових прав. В зв`язку з тим, що батьки його хворіли, він в березні 2001 року забрав їх до себе і проживав разом з ними до їх смерті і на момент смерті. В зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті його батька [PERSON] постановою приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу О.Лисканюк було відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальних дій - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] . [PERSON] було роз`яснено право звернутись до суду із питання встановлення факту прийняття спадщини після смерті батька. Ухвалою суду від 25.10.2024 прийнято заяву до розгляду та відкрито окреме провадження у цивільній справі. Заявник [PERSON] в судовому засіданні 24.12.2024 просив заявлені вимоги задовольнити у повному обсязі, оскільки він дійсно жив з батьками на день їх смерті в кв. [ADDRESS] . Батьтко помер в 2004 році, а мама в 2023 році, він їх поховав та після смерті матері хотів оформити спадщину проте йому було рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту проживання з ними на день їх смерті тому він і звертається з цією заявою. Представник заінтересованої особи -до суду не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Заперечень проти задоволення заяви не має. Допитаний в судовому засіданні 24.12.2024 , свідок [PERSON] , пояснив, що він є родичем заявника (двоюрідний брат) та йому достименно відомі обставини його життя. Будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази свідок засвідчив, що родига [PERSON] жила в селі Станіславівка Романівського району Житомирської області . На початку двохтисячних років батьки заявника почали хворіти і він забрав їх до себе в м.Житомир на вул. Вітрука. Свідок неодноразово бував в них дома провідував та спілкувався зі старенькими. Приблизно у 2004 році в лікрні помер батько заявника бо він хворів на онкологічне захворювання його поховали в селі. У 2023 році померла тітка [PERSON] , мати заявника яка увесь цей час жила з сином в [ADDRESS] . Батьки заявника нерідко навідувалися в село хоча постійно жили з сином в м.Житомирі. Допитана в судовому засіданні 24.12.2024 свідок [PERSON] , будучи попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази засвідчила, що вона є сусідкою заявника близько 25 років, живе у будинку [ADDRESS] . Також вона підтвердила, що батьки заявника жили з ним з двохтисячних років .Батько помер давно від раку, його ховав заявник, мати теж померла не так давно. Увесь час батьки жили з завником, він їх доглядав і ховав. Заслухавши пояснення заявника та свідків, дослідивши та оцінивши здобутi й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що заява підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК Україниокреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи (частина перша статті 294 ЦПК України). Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту зазначених норм права, а також роз`яснень, наданих судам у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. Заявник вказує, що встановлення факту неохідне йому для реалізації права на спадкування після смерті батьків Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК). Заявник [PERSON] народився [INFO] в с. Станіславівка Дзержинського (Романівського району), Житомирської області. Його батьками є: [PERSON] та [PERSON] , які померли [INFO] та [INFO] відповідно, що підтверджено свідоцтвами про смерть (а.с.8,12,14). З Державного акту на право власності на земедьну ділянку серія ЯА № 118585 вбачається, що право власності на земельну ділянку площею 1,4649 га за адресою: Житомирська область, Романівський район, с. Станіславівка належить на підставі розпорядження Романівської райдержадміністрації №392 від 28.10.2004 - [PERSON] (а.с. 9). Отже суд встановив, що батько заявника, помер та після його смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 1,4649 га за адресою: Житомирська область, Романівський район, с. Станіславівка. Мати заявника [PERSON] , померла [INFO] , що підстверджується свідоцтвом про смернть серії [NUMBER] виданого 01.09.2023 (а.с. 14) Проте, [PERSON] право власності на вказану земельну ділянку в порядку спадкування за законом чи заповітом не набув. Як вбачається з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №77383885 від 19.06.2024 спадкова справа, щодо майна померлого [PERSON] не заводилась (а.с. 11). Приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Лисканюк О.А. йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] , у зв`язку з тим, що ним не подано у встановлений Законом строк заяву на прийняття спадщини та не надано доказів про проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Отже, [PERSON] є єдиним спадкоємником після смерті своїх батьків. Для можливості оформлення спадщини після смерті батька заявнику необхідно встановити факт, що його батько на момент смерті проживав разом з ним за однією адресою. Допитані в судовому засіданні свідки, будучи попереджені про кримінальну відповідальність засвідчили, що заявник на момент смерті, як матері так і батька проживав з ними разом в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до положень ст.ст.1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 нього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до абз. 3 п. 3 роз`яснень постанови ПленумуВерховного СудуУкраїни від 30.05.2008 року №7 «Про судовупрактику усправах проспадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст.29, ч. 2 ст. 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Згідно з ч. 1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Щодо спадкоємців,які начас відкриттяспадщини постійнопроживали спільноіз спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст. 1269 ЦК України). При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р.) Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Як випливає із п.3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Згідно роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Метою встановлення факту спільного проживання заявників зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Враховуючи докази, що надані заявником, в їх сукупності, суд дійшов висновку, що дійсно на момент смерті [PERSON] проживав разом з [PERSON] в квартирі [ADDRESS] .

Outcome: approved