Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася із позовом до [PERSON] про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, в якому просить визнати спільною сумісною власністю: -домогосподарство під [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 45,1 кв. м., житловою площею 28,2 кв. м., разом із господарськими побудовами та спорудами : сарай літ. «Б», вбиральня літ. «В», огорожа № 1 та земельну ділянку, на якій розташоване вищезазначене домогосподарство, за кадастровим номером - 5322886605:05:001:0062; площа земельної ділянки - 0,1521 га, цільове призначення земельної ділянки : 02.01. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель - землі житлової та громадської забудови, вид використання земельної ділянки - для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), форма власності - приватна; -земельну ділянку місце розташування якої - [ADDRESS] , площею - 0,1257 га., кадастровий номер - 5322886605:05:001:0061, цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства; правовий режим - приватна власність. В обґрунтування позову зазначає, що з 10.06.2023 року і по даний час перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В період перебування у шлюбних відносинах спільними зусиллями та коштами сімейного бюджету 15 червня 2023 року сторонами було придбане вищевказане майно. Всі ці об`єкти нерухомого майна за попередньою домовленістю були оформлені на ім`я відповідача - [PERSON] . При цьому у п.6.2 Договору від 15.06.2023 року за реєстровим № 701 та у п. 8.3 Договору від 15.06.2023 року за реєстровим № 702 було прямо передбачено та зазначено, що придбана нерухомість набута за грошові кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя, а також те, що вона буде об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як така що набувається за час шлюбу. В останні місяці спільного життя внаслідок безпідставних сварок, що виникають з боку відповідача [PERSON] , останній почав повністю заперечувати право власності позивача у спільному майні, що і стало причиною звернення до суду з вищевказаним позовом. Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01.10.2024 року за позовною заявою відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 12.11.2024 року ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, подано клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча своєчасно був повідомлений про час і місце судового розгляду, відзиву на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив. За нормою ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України судом постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.06.2023 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб Миргородським відділом державної реєстрації актів цивільного у Миргородському районі Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції, актовий запис №211, що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Сторони по даний час перебувають у зареєстрованому шлюбі. 15 червня 2023 року на підставі Договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Юрченко М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 701 (надалі - Договір від 15.06.2023 року за реєстровим № 701) [PERSON] (покупцем) було придбано домогосподарство під [ADDRESS] , яке складається з: житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 45,1 кв. м., житловою площею 28,2 кв.м., господарські побудови та споруди: сарай «Б», вбиральня «В», огорожа №1; земельну ділянку, на якій розташоване вищезазначене домогосподарство, за кадастровим номером - 5322886605:05:001:0062; площа земельної ділянки - 0,1521 га; цільове призначення земельної ділянки : 02.01. Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); категорія земель - землі житлової та громадської забудови; вид використання земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); форма власності - приватна. Відповідно до п.6.2 Договору при укладенні договору наявна згода [PERSON] на купівлю вищевказаного нерухомого майна та зазначено, що придбана нерухомість набута за грошові кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя, а також те, що вона буде об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як така що набувається за час шлюбу. Також того ж дня, тобто 15 червня 2023 року, на підставі Договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Юрченко М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 702 (надалі - Договір від 15.06.2023 року за реєстровим № 702), [PERSON] (покупцем) було придбано земельну ділянку місце розташування якої - [ADDRESS] ; площею - 0,1257 га.; кадастровий номер - 5322886605:05:001:0061; цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства; правовий режим - приватна власність. Пунктом 8.3 Договору від 15.06.2023 року за реєстровим № 702 було прямо передбачено та зазначено, що придбана нерухомість набута за грошові кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя, а також те, що вона буде об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як така що набувається за час шлюбу. Пунктом 3 ч. 1 ст.57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно з абзацом 2 ч.2 ст.372 Цивільного кодексу України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом. Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що ст.60, 70 СК України, ст.368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до Постанови КЦС ВС від 18.12.2023 у справі № 361/5135/19, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу, що зазначено у Постанові КЦС ВС від 17.01.2024 № 522/17831/20. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ухвалі від 1 лютого 2017р. у справі 541/642/13-ц зазначила, що кожен з подружжя має право на поділ майна, яке є об`єктом спільної власності, шляхом виділення його в натурі в особисте майно та припинення спільної власності взагалі. Відповідно ст. 71 СК України у випадку неподільності об`єкту спільного майна, він присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Тобто, при наявності такої кількості об`єктів спільного неподільного майна, суд повинен справедливо присудити частину об`єктів майна одному з подружжя, частину - іншому і, таким чином, припинити як спільну власність, так і сам спір, як існуючий, так і такий що ймовірно виникне у майбутньому між подружжям. Враховуючи те, що спірне нерухоме майно було набуто подружжям у період перебування у шлюбі, і у договорах купівлі-продажу спірного нерухомого майна чітко зазначено, що придбана нерухомість набута за грошові кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя, суд приходить до переконання про те, що об`єкти нерухомого майна, а саме: домогосподарство, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка, на якій розташоване вищезазначене домогосподарство, з кадастровим номером - 5322886605:05:001:0062 та земельна ділянка з кадастровим номером - 5322886605:05:001:0061 є об`єктами спільної сумісної власності, а тому, належать [PERSON] та [PERSON] у рівних частках. Доказів того, що зазначені об`єкти нерухомого майна не є спільною сумісною власністю, а також доказів того, що зазначене майно належить [PERSON] та [PERSON] у різних частках не було надано суду. Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд дійшов висновку, про необхідність поділу наявного у сторін майна подружжя виходячи із рівності часток подружжя (по частці кожному). Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved