Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] (далі [PERSON] , позивач) звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Окружної виборчої комісії одномандатного виборчого округу № 210 з позачергових виборів народних депутатів 21.07.2019 про стягнення заробітної плати, компенсаційних виплат та моральної шкоди, у якій з урахування заяви про збільшення позовних вимог просила суд: - стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату у розмірі 4 173,00 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 144 649,00 грн. та одноразову грошову винагороду у розмірі 4 173,00 грн.; - стягнути з відповідача на свою користь компенсація використання паливо-мастильних матеріалів у розмірі 18 752,63 грн.; - стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що вона у період з 11.07.2019 по 16.08.2019 на підставі постанови ЦВК № 1531 від 10.07.2019 перебувала на посаді голови Окружної виборчої комісії одномандатного виборчого округу № 210 та виконувала покладені на неї обов`язки. Вказує, що постановою ЦВК № 1877 від 16.08.2019 про окремі питання діяльності окружної виборчої комісії з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу № 210, було достроково припинено повноваження усього складу окружної виборчої комісії з виборів народних депутатів одномандатного виборчого округу № 210. Зазначає, що засідання Окружної виборчої комісії одномандатного виборчого округу № 210 тривало 10 діб за який було нараховані, але не виплачені позивачу добові. Окрім цього, постановою Окружної виборчої комісії одномандатного виборчого округу № 210 від 16.08.2020 № 59 було встановлено розмір одноразової грошової допомоги для членів ОВК у розмірі мінімальної заробітної плати, в тому числі і позивачу. Враховуючи наведене просить суд позов задовольнити. 17.09.2019 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 20.09.2019 було відмовлено у відкритті провадження у даній справі. Постановою Київського апеляційного суду від 13.01.2020 було частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та скасовано ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 20.09.2019, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 28.01.2020 н підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М. Ухвалою суду від 30.01.2020 у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 25.02.2020 до суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання позивача. 17.06.2020 позивачем було подано до суду клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача, розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням сторін та заяву про збільшення позовних вимог. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.06.2020 було залучено до участі у справі в якості співвідповідача Центральну виборчу комісію та відмовлено у задоволенні клопотання про рогляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідачами відзиву на позовну заяву подано до суду не було. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 11.07.2019 по 16.08.2019 перебувала на посаді голови Окружної виборчої комісії з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу № 210 та виконувала покладені на неї обов`язки, що підтверджується копією постанови Окружної виборчої комісії з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу № 210 від 11.07.2019 № 18 (а.с. 8). Позивач також посилається на те, що за роботу Окружній виборчій комісії з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу № 210 з нею не проведено розрахунку заборгованість відповідача-1 перед позивачем складала: заробітна плата у розмірі 4 173,00 грн., одноразова грошова винагорода у розмірі 4 173,00 грн.; компенсація використання паливо-мастильних матеріалів у розмірі 18 752,63 грн. Щодо позовних вимог до Центральної виборчої комісії. Пунктом 20 частини першої статті 92 Конституції України встановлено, що організація і порядок проведення виборів і референдумів визначаються виключно законами України. Організація і порядок проведення виборів народних депутатів України, в тому числі статус виборчих комісій та їх членів, порядок утворення окружних та дільничних виборчих комісій, набуття і припинення ними повноважень, порядок оплати праці членів таких комісій було врегульовано Законом України від 05.03.1999 року № 4061-VI «Про вибори народних депутатів України» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин). Згідно з частинами першою, третьою статті 25 Закону України «Про вибори народних депутатів України» виборчі комісії є спеціальними колегіальними органами, уповноваженими організовувати підготовку та проведення виборів депутатів і забезпечувати додержання та однакове застосування законодавства України про вибори депутатів. Статус окружних та дільничних виборчих комісій визначається цим Законом. Водночас статус Центральної виборчої комісії визначається Конституцією України, Законом України «Про Центральну виборчу комісію», цим та іншими законами. Центральна виборча комісія очолює систему виборчих комісій, які організовують підготовку і проведення виборів народних депутатів, і є комісією вищого рівня щодо усіх окружних та дільничних виборчих комісій, передбачених цим Законом. Частиною 5 цієї статті встановлено, що окружна виборча комісія є юридичною особою, має печатку, зразок якої затверджується Центральною виборчою комісією. Окружна виборча комісія є комісією вищого рівня щодо всіх дільничних виборчих комісій в межах відповідного одномандатного округу. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про вибори народних депутатів України», окружна виборча комісія утворюється Центральною виборчою комісією не пізніш як за шістдесят два дні до дня голосування у складі голови, заступника голови, секретаря та інших членів комісії у кількості не менше дванадцяти і не більше вісімнадцяти осіб. Статтею 31 Закону України «Про вибори народних депутатів України» передбачені повноваження окружної виборчої комісії з проведення виборів депутатів в одномандатному окрузі та в загальнодержавному окрузі в межах одномандатного округу. Статтею 38 Закону України «Про вибори народних депутатів України» визначено набуття та припинення окружною виборчою комісією статусу юридичної особи. Набуття та припинення окружною виборчою комісією статусу юридичної особи здійснюється в порядку, передбаченому законами України, з особливостями, встановленими цим Законом. Окружна виборча комісія набуває статусу юридичної особи з моменту внесення запису про включення відомостей про комісію до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Статус окружної виборчої комісії як юридичної особи припиняється шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців про проведення державної реєстрації припинення окружної виборчої комісії як юридичної особи. Не пізніш як через п`ять днів з дня офіційного оприлюднення результатів виборів депутатів голова окружної виборчої комісії, в разі його відсутності - заступник голови, звертається особисто до органу реєстрації із письмовим повідомленням про дату припинення комісії. На підставі повідомлення, зазначеного в частині шостій цієї статті, у Бюлетені державної реєстрації друкується інформація про дату припинення окружної виборчої комісії, що є підставою для пред`явлення комісії претензій за борговими зобов`язаннями. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про вибори народних депутатів України», виконання повноважень члена виборчої комісії на платній основі оплачується в розмірі та у порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України за поданням Центральної виборчої комісії, за рахунок коштів Державного бюджету України, виділених на підготовку і проведення виборів депутатів. Відтак суд констатує виникнення між позивачем [PERSON] та ОВК з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу №210 трудових відносин, строкового (на період повноважень самої комісії) трудового договору, за змістом якого позивач взяла на себе зобов`язання виконувати повноваження голови окружної виборчої комісії, а комісія зобов`язалася забезпечити умови для виконання ним своїх повноважень і оплатити їй роботу. На час розгляду справи та станом на дату звернення із позовом до суду, а також відкриття провадження у справі Окружна виборча комісія з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу №210 припинила свою діяльність та з 05.09.2019 перебуває у стадії припинення. Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам правонаступникам (злиття, приєднання, поділ, перетворення) або в результаті ліквідації. Відповідно до ст. 609 ЦК України зобов`язання припиняються ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу. При цьому ні Законом України «Про Центральну виборчу комісію», ні Законом України «Про вибори народних депутатів України» не передбачено правонаступництва Центральною виборчою комісією прав і обов`язків окружних виборчих комісій, а також відповідальності Центральної виборчої комісії за їх зобов`язаннями. Згідно з частиною 2 статті 1 Закону України від 30.06.2004 року №1932-IV «Про Центральну виборчу комісію» (з наступними змінами і доповненнями станом на момент виникнення спірних правовідносин) Центральна виборча комісія очолює систему виборчих комісій та комісій з референдуму, які утворюються для організації та підготовки та проведення виборів Президента України, народних депутатів України, всеукраїнського референдуму. Відповідно до статті 46 Закону «Про вибори народних депутатів України» Центральна виборча комісія затверджує середні норми видатків окружної виборчої комісії, а також середні норми видатків для потреб дільничних виборчих комісій, які повинні включати в себе, зокрема, витрати на майновий найм (оренду) приміщень виборчих комісій та оплату використання матеріально-технічних засобів і оплату праці членів комісій. В свою чергу окружна виборча комісія в десятиденний строк з дня її утворення на основі середніх норм видатків, затверджених відповідно до частини п`ятої цієї статті, складає єдиний кошторис видатків для підготовки і проведення виборів із включенням до нього видатків окружної виборчої комісії та видатків для потреб дільничних виборчих комісій. Єдиний кошторис видатків окружної виборчої комісії затверджується Центральною виборчою комісією. Фінансування виборчих комісій здійснюється в порядку, встановленому Центральною виборчою комісією спільно з спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з формування та забезпечення державної фінансової політики. Окружна виборча комісія зобов`язана не пізніш як у семиденний строк з дня офіційного оприлюднення результатів виборів Президента України повернути не використані нею на підготовку та проведення виборів кошти Державного бюджету України на рахунок Центральної виборчої комісії. Окружна виборча комісія зобов`язана не пізніш як у десятиденний строк з дня офіційного оприлюднення результатів виборів депутатів повернути не використані нею на підготовку і проведення виборів кошти Державного бюджету України на рахунок Центральної виборчої комісії. Спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів у триденний строк від дня надходження цих коштів інформує Центральну виборчу комісію про повернення цих коштів на її рахунок. Окружна виборча комісія у п`ятнадцятиденний строк з дня офіційного оприлюднення результатів виборів складає та подає до Центральної виборчої комісії фінансовий звіт про надходження та використання коштів Державного бюджету України на підготовку і проведення виборів депутатів у порядку, встановленому Центральною виборчою комісією, за формою, затвердженою Центральною виборчою комісією спільно із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Частиною третьою статті 25 Закону визначено, що Центральна виборча комісія не є правонаступником окружних виборчих комісій. При цьому між позивачем та відповідачем Центральною виборчою комісією будь-які угоди укладені не були, на Центральну виборчу комісію чинним законодавством не покладено будь-яких обов`язків щодо виконання зобов`язань ліквідованих окружних виборчих комісій. Після припинення Окружної виборчої комісії з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу №210 в силу закону і без правонаступника всіх її прав і обов`язків, припинилися також її цивільна правоздатність і дієздатність (здатність набувати цивільні права та обов`язки і здійснювати їх), а відтак неможливими є будь-які нарахування заборгованості, а також покладення на неї відповідальності, в тому числі й в зв`язку з порушенням термінів виплати заборгованості, переведення цієї відповідальності на Центральну виборчу комісію як комісію вищого рівня тощо. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що Центральна виборча комісія не є правонаступником Окружної виборчої комісії з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу №210, а тому відсутні правові підстави для настання відповідальності у Центральної виборчої комісії за зобов`язаннями які виникли у Окружної виборчої комісії з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу №210, а тому у частині позовних вимог до Центральної виборчої комісії слід відмовити. Щодо позовних вимог до Окружної виборчої комісії з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу №210. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 110 ЦК України юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами. Згідно із частиною восьмою статті 111 ЦК України ліквідаційна комісія (ліквідатор) після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, яка ліквідується, перелік пред`явлених кредиторами вимог та результат їх розгляду. Проміжний ліквідаційний баланс затверджується учасниками юридичної особи, судом або органом, що прийняв рішення про ліквідацію юридичної особи. За змістом положень частин третьої, четвертої статті 112 ЦК України у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи. Вимоги кредитора, заявлені після спливу строку, встановленого ліквідаційною комісією для їх пред`явлення, задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно. Таким чином, несвоєчасне заявлення кредитором (позивачем) грошових вимог у процедурі добровільної ліквідації боржника (відповідача) не має наслідком їх погашення, а впливає лише на порядок задоволення таких вимог. За встановлених судом обставин, Окружна виборча комісія з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу №210 з 05.9.2019 знаходиться в стані припинення в результаті її ліквідації за рішенням засновників (учасників); ліквідатором товариства визначено Свідрун Оксану Михайлівну , строк для заявлення кредиторами своїх вимог визначено до 20.09.2019. Виходячи із змісту статті 112 ЦК України, у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право звернутися до суду. В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до ліквідаційної комісії (ліквідатора) відповідача з кредиторськими вимогами та відмови у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду. В аспекті питання належності обраного позивачем способу захисту суд зауважує, що згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Суд звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19). Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав суб`єктів господарювання. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» (Doran v. Ireland)). Таким чином як ефективний засіб (спосіб) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland)). Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тож визначення та обрання ефективного способу є запорукою поновлення порушеного права особи, а у разі такої неможливості - отримання нею відповідного відшкодування. У рішенні від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Отже завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19). Позивач у цій справі обрав спосіб захисту порушеного права у вигляді звернення до суду із позовом про стягнення грошової суми до відповідача, який перебуває в стані припинення. Водночас, законодавством передбачений спеціальний порядок задоволення кредиторами своїх вимог до особи, яка припиняється шляхом звернення із відповідними вимогами до ліквідаційної комісії такої особи. Такого способу захисту порушеного особою, що припиняється, права стягувача (кредитора) як звернення із вимогами саме про стягнення заборгованості норми статей 104-112 ЦК України не передбачають. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20.01.2020 у справі № 922/416/19, від 25.11.2021 у справі № 922/2194/21. У вказаних постановах міститься посилання на висновки Верховного Суду у постанові від 03.05.2018 у справі № 924/478/16, згідно яких суд погодився з висновками місцевого та апеляційного господарського судів щодо того, що позивачем відповідно до вимог статті 112 ЦК та з урахуванням приписів частини другої статті 16 ЦК України обраний не вірний спосіб захисту, оскільки жодна норма цивільного законодавства не вимагає додаткового звернення кредитора до суду з позовом про стягнення заборгованості до звернення з позовом про включення кредиторських вимог до проміжного ліквідаційного балансу боржника. Належним способом захисту прав кредитора у такому випадку є вимога про зобов`язання включення до проміжного ліквідаційного балансу боржника визнаних ним вимог, а не про стягнення з боржника грошових коштів. Звернення кредитора з позовом про стягнення заборгованості з боржника не вирішить спору щодо наявності чи відсутності підстав для включення цих вимог до ліквідаційного балансу особи, що припиняється. Отже, прийняття судом рішення про задоволення позову про стягнення з боржника, який перебуває в стані припинення, грошових коштів не свідчить про можливість ефективного захисту порушеного права позивача, оскільки не виключає необхідності в подальшому звернутись до ліквідаційної комісії відповідача щодо визнання його кредиторських вимог, та, у випадку відмови у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду, повторного звернення до суду. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач обрав невірний спосіб захисту, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed