Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-26 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 10.01.2022 р. між позивачем та відповідачем була досягнута угода про купівлю продаж квартири [ADDRESS] . На виконання домовленості між сторонами був підписаний попередній договір та складена розписка, що підтверджує отримання відповідачем від позивача 280\~000 грн. за квартиру. Також відповідач передав позивачу оригінали документів на квартиру (свідоцтво про право на спадщину за заповітом, технічний паспорт) та ключі від квартири. Відповідач не додержався своєї обіцянки щодо підготовки усіх необхідних документів для подальшого нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири, від пропозиції щодо укладання нотаріального договору ухиляється. Позивач стверджує, що фактично проживає у спірній квартирі з січня 2022 року, проте позбавлений можливості зареєструвати за собою право власності на спірне майно через поведінку відповідача, що зумовило його звернення до суду. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні представник позивача адвокат Кравченко Є.М. підтримав позов. Представник відповідача адвокат Суботіна Н.М. визнала позов частково, пояснивши, що відповідач після 24.02.2022 р. покинув межі України, відтак його явка до нотаріуса в Україні неможлива. Протягом воєнного стану відповідач виключає своє повернення в Україну, з`явитися до консульської установи України для оформлення довіреності не має можливості. Стягнення із відповідача судових витрат по справі відповідач вважає несправедливим, адже він не мав наміру ухилятися від нотаріального посвідчення правочину щодо спірної квартири. Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.\~\~\~Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Оцінивши докази по справі суд вважає, що вимоги позивача мають бути задоволеними з огляду на наступне. Судом встановлено, що 21.12.2013 р. відповідач [PERSON] у порядку спадкування за заповітом набув право приватної власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 48 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21 грудня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шкицькою Ю.А. (а.с.11) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.12.2013 р. (а.с.12). Як випливає із відповідей № 971176, 971176 від 18.12.2024 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказана інформаціє є актуальною на момент звернення позивача із позовом до суду. Записи про арешти, обтяження, заборони державним реєстраторам прав на нерухоме нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти реєстраційні дії щодо реєстрації права власності та інших речових прав щодо спірного нерухомого майна, відсутні (а.с.17-19). Як вбачається із розписки від 10.01.2022 року, наданої позивачем, відповідач отримав від позивача 280\~000 грн. у рахунок оплати вартості спірної квартири та зобов`язався протягом місяця підготувати документи для нотаріального посвідчення угоди купівлі-продажу спірної квартири (а.с.9). Також між сторонами 10.01.2022 р. було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, який стосується наступного укладення основного договору і також містить інформацію про отримання 280\~000 грн. відповідачем від позивача до підписання цього договору (а.с.10). Разом з тим нотаріальне посвідчення вищевказаного договору не відбулося, оскільки після початку 23 лютого 2022 року повномасштабного вторгнення на Україну агресором РФ, відповідач залишив територію України та до припинення бойових зіткнень не планує повертатись. Таким чином позивач втратив можливість нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу спірної квартири. Відповідно до ст. 1 протоколу 1\~Європейської Конвенції з прав людини\~кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Поняття "майна" включає в себе в тому числі і будинок (рішення ЄСПЛ від 23.09.1982р. у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції"). Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно до ч. 3 ст.640 ЦК України вбачається, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Ст. 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі - продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору Як видно із досліджених судом доказів, позивач домовився з відповідачем щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, що підтверджується розпискою складеною у простій письмовій формі, вони виконали його умови, але нотаріально не посвідчили. Відповідно до акту про фактичне проживання від 18.12.2024 р., складеною комісією житлово-експлуатаційної організації ТОВ «ТПК Промліфтсервіс», позивач проживає у спірній квартирі із 2022 р. (а.с.34). Так само, наданих позивачем платіжних квитанцій вбачається, що саме останній сплачує внески за утримання будинку, електро-, водо-, газопостачання за місцезнаходженням спірного майна (а.с.35-42). З огляду на вищезазначене, оскільки сторони домовились щодо усіх істотних умов укладеного між ними правочину купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, фактично відбулося повне виконання правочину з боку позивача (відповідач отримав обумовлену суму коштів в повному обсязі), даний правочин відповідає дійсній волі сторін, що підтверджується матеріалами справи, однак можливості для нотаріального посвідчення вказаного правочину відсутні з незалежних від позивача обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 06 вересня 2017 року в цивільній справі № 6-1288цс17, однією з умов застосування ч. 2\~ст. 220 ЦК України\~та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. У постановах\~Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:\~від 07 грудня 2022 року у справі\~№\~142/119/20, від 14 червня 2023 року у справі №\~930/375/22, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 04 листопада 2024 року у справі № 449/593/22 в Верховний Суд дійшов висновку, що із урахуванням принципу розумності, очевидно, що позов про визнання договору дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України є способом захисту цивільних прав та інтересів учасників приватних відносин. Рішення суду про визнання договору дійсним при недодержанні сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору «зцілює» тільки таку ваду як відсутність нотаріального посвідчення договору. При цьому наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається в силу прямої вказівки в частині другій статті 220 ЦК України. Згідно положень ч.4 ст. 200 та ч.4 ст.206 ЦПК України суд у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як встановлено судом визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.. На підставі ст. 203, 220, 328, 334, 640, 638, 655 ЦК України,

Outcome: approved