Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-09 00:00:00

09 липня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що сторони в період з 27 квітня 2012 року по 09 січня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - дочку [PERSON] , [INFO] , на утримання якої рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 25 грудня 2012 року з відповідача на користь позивача вирішено стягувати аліменти в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 грудня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач вказує, що наразі вона з дитиною перебувають у скрутному матеріальному становищі через погіршення їх матеріального стану внаслідок зростання витрат на дитину у зв`язку зі зростанням цін на продукти та одяг, підвищення прожиткового рівня на дитину, початком військової агресії Російської Федерації проти України, через що заявник з дитиною покинули свій дім та втратили соціальні зв`язки. Також позивач посилається на отримання нею групи інвалідності і, як наслідок, обмеження працездатності, зміну норм ст.182 СК України, внаслідок чого мінімальний гарантований розмір аліментів на дитину не може бути меншим за 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З цих підстав позивач просить суд змінити визначений рішення Краматорського міського суду Донецької області від 25 грудня 2012 року розмірі аліментів, збільшивши його з 1/6 до частини від усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення нею повноліття. Також позивач просить суд визначити розмір заборгованості за період з 2018 року по дату звернення до суду із позовом. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2024 року витребувано з Міністерства соціальної політики України відомості з Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів - матеріалів виконавчого провадження та розрахунку заборгованості. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав їх необґрунтованості та недоведеності, подала суду відзив на позов, в якому також просила відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог в повному обсязі. Відзив мотивовано недоведеністю можливості відповідача сплачувати аліменти у більшому розмірі, наявністю у відповідача групи інвалідності, звільнення його з військової служби через стан здоров`я, невеликий розмір доходів відповідача та погіршення його матеріального стану, що не дозволяє сплачувати відповідачу аліменти у збільшеному розмірі. Вислухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони з 27 квітня 2012 року по 09 січня 2024 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - дочку [PERSON] , [INFO] , яка наразі проживає з позивачем. Викладені обставини підтверджуються копіями свідоцтв про шлюб та народження, а також рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 26 грудня 2013 року по справі №234/14904/13-ц, текст якого наявний в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відомості з якого суд використовує у відповідності до ст.ст.2-6 Закону України «Про доступ до судових рішень». 25 грудня 2012 року Краматорським міським судом Донецької області за наслідками розгляду по суті цивільної справи №2/0528/4868/2012 ухвалено рішення, яким позовні вимоги задоволено та вирішено стягувати з [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Краматорська, Донецької області, на користь [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Краматорська Донецької області, аліменти на утримання дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частки усіх видів доходу щомісяця, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 грудня 2012 року і до повноліття дитини, тобто до [INFO] . Дані обставини підтверджуються копією відповідного рішення суду. Згідно розрахунку заборгованості за ВП [NUMBER] у відповідача перед позивачем наявна заборгованість зі сплати аліментів, стягуваних на підставі вищевказаного рішення суду, станом на 30 листопада 2024 року в розмірі 75971,41 гривень. Такий розмір заборгованості сторонами в судовому засіданні не заперечувався. При цьому з жовтня 2024 року наявна тенденція до поступового зменшення розміру заборгованості відповідача за аліментами через її погашення відповідачем. Копія розрахунку наявна в матеріалах справи. Позивач та спільна дитина сторін є внутрішньо переміщеними особами, що підтверджується копіями відповідних довідок, зокрема отриманими і за ухвалою суду. З 17 січня 2013 року позивачу встановлено третю загальну групу інвалідності за ендокринологією безстроково, встановлено обмеження щодо трудової діяльності - заборонено працю в умовах професійної шкідливості, високих температур, випромінювання, тяжку працю, в нічний час. Викладене підтверджується копією довідки до акту огляду МСЕК. В той же час, судом також встановлено, що відповідач є пенсіонером по інвалідності з 2017 року, з 24 березня 2010 року йому встановлено безстроково загальну третю групу інвалідності через патологію ЖКТ, що підтверджується копією пенсійного посвідчення та копією довідки. Відповідач працевлаштований - обіймає посаду провідного інженера з безпеки руху в ПрАТ «НКМЗ», де у 2019 році отримав дохід в загальному розмірі 134035,55 гривень, у 2020 році - 153852,9 гривень, у 2021 році - 173750,9 гривень, у 2022 році - 71891,4 гривень, у 2023 році - 0 гривень зі збереженням місця роботи, за жовтень 2024 року - 3323,48 гривень. Із вказаного доходу відповідач відраховувались аліменти на користь позивача на утримання їх спільної дитини. Відсутність доходу протягом 2023 року та до жовтня 2024 року зумовлена мобілізацією відповідача до лав Збройних Сил України. Викладені обставини підтверджуються копіями довідко про доходи відповідача, копією довідки з місця роботи відповідача, стверджувались представником відповідача та не заперечувались позивачем. Також судом встановлено, що протягом січня-вересня 2024 року відповідач отримував пенсію по інвалідності в розмірі від 2760 гривень до 2980 гривень щомісяця, що підтверджується копією довідки про доходи. Крім того, згідно копії наказу командира військової частини [NUMBER] від 12 жовтня 2024 року №293 відповідача на початку жовтня 2024 року звільнено у відставку за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби, а з 12 жовтня 2024 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Копія наказу наявна в матеріалах справи. Відповідно до копії свідоцтва про хворобу №1219 від 03 вересня 2024 року та копії виписного епікризу №5844 від 05 вересня 2024 року відповідач в період з 30 травня 2024 року по 05 вересня 2024 року перебував у стаціонарі, де йому встановлено наступний діагноз: наслідки множинних оперативних втручань: злукова хвороба органів черевної порожнини з явищами хронічної часткової злукової непрохідності з тимчасовим порушенням евакуаційної функції, стан після операції: апендектомія (1984 рік); лапаротомія з приводу злукової непрохідності (1984 рік); релапаротомія, інтубація кишківника (1984 рік); герніопластика післяопераційної вентральної грижі (1986 рік); герніопластика з приводу правосторонньої пахової грижі (2020 рік); герніопластика з приводу лівосторонньої пахової грижі (2022 рік); у вигляді пайкової хвороби органів черевної порожнини з больовим та диспепсичним синдромами, зі стійким, значним порушенням функції; ішемічна хвороба серця; дифузний кардіосклероз; недостатність мітрального клапану І ступня, трикуспидального клапану І ступеня; гіпертонічна хвороба ІІ ступеня; гіпертензивне серце (гіпертрофія лівого шлуночка); серцева недостатність 0 стадії; хронічний гастродуоденіт в стадії ремісії; хронічний холецистит в стадії ремісії; хронічний панкреатит в стадії ремісії; хронічний двобічний мезатимпаніт в стадії ремісії; хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість середнього порушення слуху (при середній втраті слуху 45 дБ) праворуч, середньо тяжкого ступеню порушення слуху (при середній втраті слуху 55 дБ) на ліве вухо. Вказані захворювання не пов`язані із проходженням військової служби. Поширений міжхребцевий остеохондроз хребта, деформуючий спондильоз поперекового відділу хребта, помірно виражений м`язово-тонічний синдром без порушення функції хребта. Ці захворювання пов`язані із проходженням військової служби. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини. Так, відповідно до ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способом захисту сімейних прав та інтересів зокрема є зміна правовідношення. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Аналогічні положення містить ст.27 Конвенції про права дитини, якою також визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.ст.141, 180 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, такий обов`язок є рівним для обох батьків, а розірвання шлюбу між ними, проживання батьків окремо від дитини не звільняє від даного обов`язку щодо дитини. Згідно ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Нормою ст.182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Положеннями ст.7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Схожі за змістом положенням містить ст.3 Конвенція про прав дитини. Відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Так, враховуючи зміст норм ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду не вважається незмінним, його може бути згодом змінено шляхом збільшення або зменшення за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених законом. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування, і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. При цьому положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. Однак зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану, підставою для зміни розміру аліментів. В той же час, факт народження у платника аліментів дитини у іншому шлюбі, без належних та допустимих доказів погіршення його матеріального стану, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Діти, народжені в різних шлюбах від різних матерів, мають абсолютно рівні права на матеріальну допомогу, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі №760/9783/18-ц, від 16 вересня 2020 року по справі №565/2071/19, від 28 травня 2021 року по справі №715/2073/20, від 16 червня 2021 року по справі №643/11949/19, від 21 липня 2021 року по справі №691/926/20, від 30 серпня 2021 року по справі №301/2160/20, від 09 вересня 2021 року по справі №554/3355/20, від 20 грудня 2021 року по справі №681/15/21, від 23 травня 2022 року по справі №752/26176/18. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року по справі №682/3112/18, у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року по справі №524/7388/17, від 11 вересня 2019 року по справі №662/64/18, від 05 лютого 2020 року по справі №664/252/19-ц, від 13 лютого 2020 року по справі №466/4009/18, від 19 лютого 2020 року по справі №194/629/17, від 27 травня 2020 року по справі №128/373/18, від 04 листопада 2020 року по справі №601/858/19, від 27 травня 2020 року по справі №128/373/18, від 03 лютого 2021 року по справі №125/2525/18, від 23 травня 2022 року по справі №752/26176/18. Крім того, аналіз змісту ст.192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до ст.192 СК України, але є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості. Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII ч.1 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати від 04 березня 2020 року по справі №682/3112/18, а також у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року по справі №128/373/18, від 04 листопада 2020 року по справі №601/858/19. Стосовно обставини спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то позивач в обґрунтування підстав для збільшення розміру аліментів, які стягуються на її користь на утримання спільної дитини сторін, посилається на погіршення свого та дитини матеріального стану внаслідок зростання цін на продукти та одяг, початок військової агресії Російської Федерації проти України, через що позивач та дитина стали внутрішньо переміщеними особами та покинули свій дім, встановлення позивачу третьої групи інвалідності із обмеженням працевлаштування, а також посилається на зміни у законодавстві, внаслідок яких збільшився мінімально гарантований розмір аліментів з 30% до 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Щодо останньої підстави (зміни у законодавстві), то як вбачається із наведеного вище правового висновку суду касаційної інстанції та норм законодавства, вказане збільшення мінімально гарантованого розміру аліментів не є підставою для задоволення позову і збільшення розміру аліментів, оскільки при здійсненні примусового виконання рішення Краматорського міського суду Донецької області від 25 грудня 2012 року державний/приватний виконавець буде нараховувати розмір аліментів, що підлягає стягненню з відповідача вже з урахування означених змін у законодавстві, виходячи зі збільшеного мінімально гарантованого розміру аліментів. Тому для приведення розміру аліментів у відповідність із нормами законодавства подання позивачем даного позову про збільшення розміру аліментів не потрібно. Стосовно решти заявлених позивачем у тексті її позову підстав для його задоволення, то такі підстави та обставин або є взагалі жодним чином недоведеними (погіршення матеріального стану позивача та дитини, зростання їх видатків внаслідок збільшення цін на продукти та одяг тощо), або не мають настільки вагомого значення (встановлення позивачу групи інвалідності та набуття нею із дитиною статусу внутрішньо переміщених осіб) в контексті встановлених в ході розгляду справи обставин правовідносин сторін, а тому не можуть бути покладені в основу позитивного для позивача рішення суду у даній цивільній справі. Так, позивачем не було подано суду жодних доказів, з яких можна б було встановити рівень та співвідношення доходів і видатків позивача на даний час (в тому числі в динаміці після ухвалення рішення суду від 25 грудня 2012 року про стягнення аліментів), а також порівняти ці дані із аналогічними показниками, що були дійсними на момент ухвалення рішення суду від 25 грудня 2012 року про стягнення аліментів, підтвердивши тим самим позицію позивача про погіршення матеріального стану позивача та/або спільної дитини сторін. За відсутності доказів твердження позивача можуть сприйматись судом лише як припущення, на яких не може ґрунтуватись доказування, а відтак рішення суду (ст.81 ч.6 ЦПК України). Щодо набуття позивачем та дитиною сторін статусу внутрішньо переміщених осіб, то сам по собі такий факт за відсутності даних про те, що він негативно вплинув на матеріальний стан позивача та/або дитини, не має правового значення для розгляду даної справи. Встановлення позивачу групи інвалідності, хоча це відбулось вже після ухвалення рішення суду від 25 грудня 2012 року про стягнення аліментів, не є достатньою підставою для задоволення даного позову ні повністю, ні частково, оскільки в ході розгляду справи судом встановлено не тільки наявність у відповідача тієї ж групи інвалідності (третя група), а й отримання нещодавно відповідачем ще низки інших проблем зі здоров`ям (погіршення стану його здоров`я) у вигляді таких захворювань, які призвели до непридатності його до військової служби та звільнення з лав Збройних Сил України, що фактично нівелює погіршення стану здоров`я позивача, як визначену ст.192 СК України підставу для задоволення позову про збільшення розміру аліментів. Більш того, з наданих стороною відповідача доказів вбачається погіршення матеріального стану відповідача. Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про недоведеність заявлених позивачем позовних вимог, а отже і відсутність підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed