Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-25 00:00:00

У липні 2024 року представник [PERSON] адвокат Рудніченко І.Ф. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору та визнання права власності. Позовні вимоги мотивувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 18.08.1997 року позивачка є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір було укладено та зареєстровано на Одеській товарній біржі. У травні 2024 року їй стало відомо, що оскільки вказаний договір не був своєчасно нотаріально посвідчений, то є недійсним. Для вирішення питання щодо визнання угоди дійсною їй необхідно отримати відповідне рішення суду. У зв`язку з цим, просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 18.08.1997 року та визнати за нею право власності на квартиру. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Також просила поновити процесуальний строк на звернення до суду. Відповідач у судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся у відповідності до ст.128 ЦПК України належним чином, про причину неприбуття не повідомив та не подав відзив, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог з наступних підстав. Так, відповідно до копії договору купівлі-продажу нерухомого майна № 2193 від 18.08.1997 року, [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір було зареєстровано у представництві Одеської товарної біржі 18.08.1997 року за № 2193. Усі істотні умови договору до його реєстрації на товарній біржі виконано, грошовий розрахунок по даному договору здійснено, про що свідчить п.5 договору. Згідно зі ст.224\~ЦК України (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З аналізу ч.1 ст.227\~ЦК України (в редакції 1963 року), Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. вбачається, що договори про відчуження нерухомого майна підлягали нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ч.2 ст.47\~ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Станом на 2024 рік договір нотаріально не посвідчено. Згідно ст.71\~ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Відповідно до ст.80\~ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Оскільки вищевказаним договором передбачалось, що останній нотаріальному посвідченню не підлягає, і позивач не знав про порушення свого права, суд приходить до висновку про можливість визнання причини пропуску строку позовної давності поважною. На підставі викладеного,

Outcome: approved