Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позову вказує, що з 15.09.2001 року вона (позивачка [PERSON] ) перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] , який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси 16.09.2014 року. Також зазначає, що за час їх з відповідачем подружнього життя у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . На даний час вона (позивачка) із неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , тимчасово проживають поза межами України. Син знаходиться виключно на її утриманні. Протягом тривалого часу відповідач взагалі самоусунувся від необхідності матеріально забезпечувати свою сім`ю і сам по собі прийняв рішення про сплату на користь позивачки аліментів на утримання сина у мінімальному розмірі, які сплачує нерегулярно та зі сварками. Оскільки вона не може одна забезпечити неповнолітньому сину належний рівень життя, необхідний для його фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а відповідач є здоровим, працездатним та не має інших осіб на утриманні, тому просить суд стягнути із відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.11.2024 відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 02.12.2024 року відповідачем [PERSON] було подано до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги визнає частково та згоден сплачувати аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 4\~000 грн. щомісячно. При цьому, просить врахувати, що він не ухилявся від обов`язку щодо утримання сина та добровільно сплачував на його утримання аліменти в розмірі 2\~500 грн. щомісячно. Крім того, на його утриманні знаходиться непрацездатна матір та рідна тітка, для яких він є годувальником, оскільки вони обоє є особами пенсійного віку та отримують пенсію в мінімальному розмірі. Також, просив не стягувати з нього судовий збір, оскільки він намагався добровільно сплачувати аліменти, але позивачка звернулася до суду і це спричиняє йому певні збитки. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. При цьому, пояснила, що відповідач в добровільному порядку сплачував кошти на утримання сина в розмірі 2\~000 грн., але такий розмір не був достатнім. В останній час відповідач взагалі перестав сплачувати будь-які кошти на утримання сина, тому просила стягнути із відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково. При цьому, пояснив, що неповнолітній син - [PERSON] , [INFO] з червня 2024 року проживає разом з позивачкою в Литві. Він (відповідач) надсилав позивачці кошти на утримання неповнолітнього сина спочатку в розмірі 2 500 грн., а в подальшому в розмірі 2 000 грн. щомісячно, однак такий розмір аліментів позивачку не влаштовує, тому вона і звернулася до суду з даним позовом. З листопада 2024 року він перестав сплачувати кошти на утримання сина до ухвалення судового рішення, але не заперечує проти стягнення із нього аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 4000 5000 гривень щомісяця. Також просив врахувати, що на його утриманні знаходиться його матір та рідна тітка. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З 15.09.2001р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.09.2014р. №711/9693/14-ц /а.с. 4/. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження / а.с. 6/. З червня 2024 року позивачка разом з сином з дозволу відповідача виїхали до Литви, де проживають і дотепер. Відповідач є здоровою і працездатною людиною і не має на утриманні інших осіб. Середній розмір доходу відповідача складає близько 20\~000 грн. на місяць, про що ним зазначено в судовому засіданні. Відповідач до листопада 2024 року надавав позивачці матеріальну допомогу на утримання їх сина в розмірі 2\~000 грн., але такий розмір не задовольняє позивачку, оскільки він не забезпечує потреб дитини. Зазначені обставини визнаються сторонами і суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання, а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд вважає їх доведеними. Оскільки в добровільному порядку сторони не змогли врегулювати питання щодо порядку та розміру сплати аліментів на утримання їх сина, то позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом. Таким чином, між сторонами склалися правовідносини, внаслідок яких виник спір щодо порядку забезпечення утримання дитини, який регулюється нормами Сімейного кодексу України (далі СК) та інших нормативно-правових актів. Надаючи оцінку доводам сторін в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 5) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 6) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ч. 1 ст. 183 СК частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною п`ятою статті 183 СК передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Отже, слід звернути увагу, що законом не передбачений конкретний порядок визначення судом розміру аліментних платежів пропорційно розміру доходів їх платника. Орієнтований розмір такої частки передбачений ч. 5 ст. 183 СК і складає одну чверть доходу платника аліментів у випадку їх стягнення на одну дитину. Натомість такий розмір є орієнтовним, оскільки відповідний розмір частки має визначатись судом в кожному конкретному випадку окремо і залежить від конкретних обставин спірних правовідносин. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що відповідач є здоровою і працездатною людиною, має стабільний дохід в розмірі близько 20\~000 грн. на місяць і не має на утриманні інших осіб. Син сторін на момент розгляду судом даної справи досяг чотирнадцятирічного віку, оскільки народився [INFO] . Відповідно до ст.ст. 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» мінімальний прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років у 2024 році складає 3196 грн. на місяць, а розмір мінімальної заробітної плати з 01 квітня 8000 грн. Аналіз зазначених відомостей свідчить, що відповідач має достатній рівень матеріального забезпечення, щоб сплачувати аліменти на утримання свого сина у розмірі, який відповідатиме мінімальному рекомендованому розміру аліментів, встановленому законом, а саме в розмірі частини заробітку (доходу). При цьому після відрахування аліментів, відповідач матиме у своєму розпорядженні залишкову суму, що відповідає розміру мінімальної заробітної плати в Україні з врахуванням зменшення її розміру на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору. За таких обставин суд відхиляє доводи сторони відповідача про недостатність наявних в нього доходів для забезпечення його потреб у випадку визначення судом розміру аліментів на рівні частини заробітку. Окремо суд бере до уваги ту обставину, що на теперішній час син сторін фактично проживає на території іншої країни і відповідно має потребу у більшому матеріальному забезпеченні, а сам факт переміщення дитини на постійне місце проживання з України до іншої країни внаслідок воєнного стану свідчить про зміни у її матеріальному становищі, а відтак зазначена обставина має значення при визначенні розміру аліментів. При цьому, суд також враховує положення частини третьої\~статті 181 СК України, яка передбачає виключне право отримувача аліментів визначати спосіб їх стягнення, зокрема в твердій грошовій сумі чи в частці від доходу відповідача. Таким чином, обрання іншого способу присудження аліментів, ніж просила позивачка, не відповідатиме вимогам ч. 3 ст. 181 СК України та є виходом за межі позовних вимог. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.03.2020р. у справі №759/10277/1. Щодо доводів відповідача про наявність у нього на утриманні матері та рідної тітки, то вони є недостатньо обґрунтованими та не підтверджуються належними доказами. В цьому контексті суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Судом встановлено, що мати та тітка позивача є непрацездатними особами у зв`язку з досягненням пенсійного віку і перебуванням на пенсійному забезпеченні. Натомість, позивачем не надано суду належних доказів, з точки зору їх достатності та допустимості, на підтвердження того, що мати та тітка позивача потребують матеріальної допомоги позивача (обсяг матеріальних потреб та доходів матері; відсутність інших осіб, які зобов`язані надавати матеріальну допомогу тощо). З огляду на принцип змагальності цивільного судочинства кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Оцінюючи доводи учасників справи щодо розміру доходів відповідача та розміру аліментів (вартісний показник потреб дитини) суд зауважує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). З урахуванням наданих суду доказів судом не встановлено будь-яких обставин, які б свідчили, що визначення судом розміру аліментів на рівні частини від заробітку відповідача, за встановлених судом обставин розміру його доходів та визначених законом розміру потреб дитини в даному випадку, не відповідатиме засадам справедливості, добросовісності і розумності. Оцінивши обставини справи суд приходить до висновку, що з огляду на принцип паритетності побудови сімейних відносин (ч. 2 ст. 1 СК) та зміст засад справедливості, добросовісності і розумності (ч. 9 ст. 7 СК), на теперішній час відповідач зобов`язаний та має можливість надавати своєму сину матеріальну допомогу у вигляді аліментних платежів в розмірі частини його заробітку (доходу) на місяць, що є належним заходом матеріального забезпечення дитини для виконанням батьківського обов`язку за рахунок якого існуватиме достатній баланс забезпечення якнайкращих інтересів дитини та недопущення надмірного обмеження прав та законних інтересів відповідача. За таких обставин, враховуючи призначення та мету аліментів на утримання дитини, виходячи із системного аналізу вищенаведених положень Конвенції про права дитини, Конституції України, СК України, ЦПК України, Закону України «Про охорону дитинства», оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що з урахуванням конкретних обставин справи, на даному етапі життя сина сторін та з врахуванням розміру місячного доходу відповідача, необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини буде визначення аліментів у розмірі частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про судові витрати, суд звертає увагу, що згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Предметом позову були вимоги про стягнення аліментів, що за своєю сутністю відносяться до вимог майнового характеру, а отже за розгляд таких вимог відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 176 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» підлягає сплаті судовий збір в розмірі одного відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки позов підлягає до задоволення, а позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 1211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного вище та,

Outcome: approved