Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-25 00:00:00

24.10.2024 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що громадянин України, [PERSON] , [INFO] (далі-Позивач) разом з громадянином України, [PERSON] (Продавець), 23.02.1999 року уклали договір № 3849 купівлі- продажу об`єкту нерухомості, а саме, житлового будинку з відповідними надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначений договір посвідчили в Первомайській філії Південної Товарної Біржі, реєстраційний номер 3849 від 23.02.1999 року. Всі умови договору Позивач і Продавець виконали, однак через необізнаність у законодавстві вони не знали, що договір потребує обов`язкового нотаріального посвідчення. Позивач зареєстрував право власності на будинок у КП «Первомайське МБТІ», реєстраційний номер 599 від 15.03.1999 року, оскільки на той час законодавство не передбачало нотаріального посвідчення таких договорів. Нотаріально договір не було посвідчено і відповідно право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано. На день подачі позову до суду Позивачу місцезнаходження продавця будинку не відомо, в зв`язку з чим Позивач позбавлений права досудового врегулювання спору, що виник. На підставі вищевказаного Позивач змушений звернутися до суду з позовом до Мигіївської територіальної громади Первомайського району Миколаївської області. Випискою Первомайського МБТІ від 14.10.2024 року підтверджено чинність запису щодо реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] (копія Виписки додається). З часу придбання будинку ніяких претензій зі сторони Продавця до Позивача не надходило, він відкрито користується нерухомим майном за вказаною адресою. Відповідно до ч.1ст. 224 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За приписами ст. 153 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Сторонами під час укладення даного договору не дотримано вимог ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, який діяв на час виникнення спірних відносин) щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Крім того, відповідно до ч.2ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Сторони добросовісно вважали, що договір не підлягає нотаріальному посвідченню. Оскільки позивач виконав умови договору купівлі-продажу, він вважав, що правомірно набув право власності на будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин підстави для визнання за позивачем права власності на житловий будинок з відповідними надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований Первомайською філією Південної Товарної Біржі за № 3849 від 23.02.1999 року позивач вважає наявними. Представник позивача надала заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача надав заяву з проханням слухати справу у її відсутність, позовні вимоги визнала, не заперечував проти їх задоволення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Причини неявки невідомі. Відповідно до ч. 1, 4\~ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частиною 3\~статті 200 ЦПК України\~визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. В судовому засіданні був встановлений факт укладення 23 лютого 1999 року між [PERSON] та\~ [PERSON] договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний договір було зареєстровано 23 лютого 1999 року в Первомайській\~філії Південної\~Товарної Біржі за № 3849, відповідно до вимог Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року. Згідно вище вказаного договору [PERSON] передав, а [PERSON] , прийняв в управління та користування спірний житловий будинок, сплативши іншій стороні його договірну вартість в розмірі 18937,00 грн., що є доказом того, що сторони на момент укладення договору досягнули згоди щодо істотних умов договору. Зазначене нерухоме майно позивач зареєстрував в Первомайському МБТІ 15.03.1999 р. за № 599, у встановленому законом порядку, згідно реєстраційного посвідчення КП «Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації». Місцезнаходження продавця будинку, на даний час, не відоме, то ж нотаріальне посвідчення договору неможливе. Згідно ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на той час, угода може бути визнана дійсною, якщо вона фактично відбулась. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 2 ст. 332 ЦК України право власності на нерухоме майно, якщо відповідно до закону таке право підлягає державній реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації. Обов`язковість державної реєстрації прав на нерухоме майно передбачена Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-ІV. Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.08.2016 року № 553) передбачені умови, підстави та процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 120 Земельного Кодексу України: «У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення... У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди». Відповідно до ст. 377 ЦК України: «До особи, яка набула право власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача)». Згідно ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. З урахуванням наведеного позовні вимоги позивачки є обґрунтованими та законними і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved