Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] про встановлення факту батьківства. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що протягом 1991 року мати [PERSON] - [PERSON] проживала із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У період спільного проживання [PERSON] завагітніла від [PERSON] . [PERSON] народився [INFO] у м. Тернопіль, проте у свідоцтві про його народження відомості про батька записані зі слів матері, а саме вказано, що батьком є [PERSON] . Зазначення саме таких відомостей про батька позивача було зумовлено тим, що після як [PERSON] завагітніла, [PERSON] та [PERSON] припинили свої відносини до народження позивача. 21 січня 2019 року [PERSON] помирає. Після смерті [PERSON] мати позивача повідомила йому, що його справжнім біологічним батьком був саме [PERSON] . Відтак, після повідомлених матір`ю позивача обставин щодо його біологічного батька, позивач зв`язався із членами сім`ї [PERSON] з метою дізнатися більше про свого справжнього біологічного батька. Члени сім`ї [PERSON] дізнавшись про те, що позивач є його сином, прийняли позивача, розповіли йому більше про його батька - [PERSON] та повідомили, що не будуть заперечувати, якщо позивач, як син [PERSON] , претендуватиме на його спадщину, оскільки не має вини позивача у тому, що він не знав свого справжнього батька. Так, рідна сестра [PERSON] - [PERSON] , з метою підтвердження факту батьківства [PERSON] відносно позивача, погодилася пройти разом з позивачем ДНК-тест на предмет встановлення її споріднення із позивачем. Відтак, за результатами дослідження від 28.07.2021 встановлено спорідненість позивача та [PERSON] із вірогідністю 99,96873%. Таким чином підтверджується те, що [PERSON] є рідним батьком позивача - [PERSON] .. Отже, позивач, будучи рідним сином [PERSON] має обсяг прав на його спадкове майно, передбачений для спадкоємців першої черги. У той же час, об`єктивним та очевидним є те, що у зв`язку з недоведеністю родинних стосунків з померлим [PERSON] , позивач не може сподіватися на оформлення своїх спадкових прав, оскільки як відомо, позивачу навіть не було відомо, що [PERSON] є його батьком. Наведені обставини зумовлюють необхідність у зверненні позивача до суду з метою встановлення факту, що [PERSON] є його батьком, для подальшого оформлення своїх спадкових справ. Поряд з тим, рідна сестра [PERSON] - [PERSON] , повідомила позивачу, що у [PERSON] є рідна донька - [PERSON] , [INFO] , яка, як спадкоємець першої черги прийняла усе спадкове майно [PERSON] та вже оформила свої спадкові права. У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та встановити факт батьківства [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] щодо [PERSON] , [INFO] . Відповідач подала відзив на позов у якому позовні вимоги не визнала повністю і заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Виходячи з того, що твердження позивача про те, що його мати, [PERSON] , спільно проживала з [PERSON] протягом 1991 року та до народження позивача не відповідає дійсності. Як визнає позивач, [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] , матір`ю [PERSON] , які проживали разом з середини 1990 року. В лютому 1991 році відбулися заручини і 11.08.1991 відбулося весілля. Також в актовому записі про народження позивача зазначений батьком [PERSON] . Позивачем не надано жодного належного доказу факту проживання [PERSON] та [PERSON] , або будь-яких зв`язків між ними, як і того, що [PERSON] не є його біологічним батьком, та в цілому подано безпідставний позов, який не може бути задоволений. Представник позивача у судовому засіданні зміст позовних вимог підтримав з підстав та обґрунтувань, викладених у позові, та просив його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, з підстав та обґрунтувань викладених у відзиві на позов. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій пояснив, що він 21.03.1992 року одружився з [PERSON] , яка була вагітною від іншого чоловіка. Він знаючи про це запропонував її одружитися, для того, щоб дитина зростала в повноцінній сім`ї і виховував його як рідного сина. У зв`язку з тим, що дитина народилася в шлюбі його було записано батьком дитини, пізніше шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] у судове засідання не з`явилася, не повідомивши суду про причини своєї неявки, будучи повідомлений про дату, час та місце судового засідання. При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Ухвалою суду витребувано докази. Ухвалою суду забезпечено докази. Ухвалою суду призначено судову молекулярно-генетичну експертизу та зупинено провадження у справі. Ухвалою суду поновлено провадження у справі. Ухвалою суду залучено до участі в справі співвідповідача [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] . Ухвалою суду призначено судову молекулярно-генетичну експертизу та зупинено провадження у справі. Ухвалою суду поновлено провадження у справі. Ухвалою суду закрито підготовче засідання. Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , народився [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 04 вересня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 2367 від 31 серпня 1992 року. Батьки [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] змінив прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені, видане 08 липня 2016 року Тернопільським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, актовий запис № 81 від 08 липня 2016 року. Згідно із свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] від 24.09.2019, видане Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільської області, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Судом встановлено, що спадкоємцем після смерті [PERSON] являється [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою № 182506427 від 26.09.2019 та не заперечується відповідачем [PERSON] . [PERSON] являється дочкою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 24.02.1992. Відповідно до дослідження на ДНК від 28.07.2021 встановлено спорідненість позивача та [PERSON] із вірогідністю 99,96873%, однак суд вказане дослідження не бере до уваги, оскільки вказаний доказ є недопустимий та не підтверджує батьківство [PERSON] та [PERSON] . Згідно з висновком експерта № СЕ-19/102-23/1693-БД від 14.06.2023, [PERSON] , 1967 року народження, може бути біологічним батьком [PERSON] . Ймовірність даної події складає 99,999999991200%. Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/120-24/5550-БД від 04.07.2024, біологічне батьківство [PERSON] , [INFO] , по відношенню до [PERSON] , біологічною матір`ю якого є [PERSON] , виключається. Позивач як на підставі заявлених вимог просить позов задовольнити з підстав, наведених в ньому, оскільки [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , являється батьком [PERSON] , [INFO] , суд погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2\~статті 15 Цивільного кодексу України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1\~ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно - правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду\~від 16 червня 2021 року у справі N 554/4741/19, постанову Верховного Суду у\~складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі N 520/1185/16-ц,\~постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі N 753/8671/21 (провадження N 61-550св22). Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі N 925/1265/16, провадження N 12-158гс18). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18); від 11 вересня 2019 року у справі N 487/10132/14-ц (провадження N 14-364цс19); від 06 квітня 2021 року у справі N 925/642/19 (провадження N 12-84гс20) та інших)). Отже, зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Відповідно до\~ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша\~статті 58 Конституції України) норми\~СК України\~застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми\~КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Відповідно до частини другої\~статті 53 КпШС України\~у разі народження дитини\~у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного\~з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. Частиною третьою\~статті 53 КпШС України\~визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини;\~в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу. Відповідно до\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі\~статтею 79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У\~статті 80 ЦПК України\~визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі\~статтею 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом пункту 3 частини п`ятої\~статті 12 ЦПК України\~суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Обставини, передбачені частиною третьою\~статті 53 КпШС України, можуть підтверджуватись різними доказами. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням\~статті 89 ЦПК України, згідно із якою жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, суд оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення, у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до\~статті 109 ЦПК України\~може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) на сьогодні є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини (точність позитивного результату ДНК-аналізу (тобто підтвердження батьківства) становить 99,999999 %). Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має ключове значення у вирішенні спору цієї категорії справ. Частина третя\~статті 53 КпШС України\~передбачала чотири юридично значимі обставини, які суд бере до уваги при встановленні батьківства: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем. Разом із тим, не можна ігнорувати той факт, що частина третя\~статті 53 КпШС України\~із 1970 по 2003 рік фактично діяла в редакції Кодексу прийнятій у 1969 році. Очевидно, що розвиток суспільних відносин, наукових досліджень і технологій, які були актуальними у 1969 році кардинально відрізняється від сучасних. Крім того, у період з моменту прийняття\~КпШС\~(1969 рік) і до часу звернення [PERSON] з позовом до суду (2021 рік), в національній судовій практиці були запроваджені та діють підвищені стандарти захисту прав і свобод людини. Зокрема, частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~передбачено, що суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Реагуючи на зміну законодавчого регулювання, судової практики та суспільних відносин, Верховний Суд України у пункті 24 постанови Пленуму № 3 від 15 травня 2006 року визнав такими, що втратили чинність, пункти 13 - 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України». Однак, навіть у постанові Пленуму від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (пункт 13) Верховний Суд України не заперечував можливість у необхідних випадках для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, призначення з урахуванням обставин справи відповідної судової експертизи. У рішенні, ухваленому 13 липня 2006 року в справі «Яггі проти Швейцарії» (Jaggi v. Switzerland), ЄСПЛ постановив, що мало місце порушення статті 8 Конвенції, яке виявилося у відмові проведення аналізу ДНК останків можливого батька заявника. При цьому Суд зазначив, що людина, яка намагається встановити своє походження, реалізує життєвий інтерес, який захищається Конвенцією. Цей інтерес полягає в отриманні правдивої інформації, котра може допомогти встановити факт, що торкається важливого аспекту її особистої ідентичності. У контексті застосування термінів для порушення провадження щодо батьківства Суд визнавав, що інтерес ймовірного батька в захисті від скарг щодо фактів, які виникли багато років тому, не можна відхилити, і, на додаток до цього конфлікту інтересів між передбачуваним батьком і дитиною, можуть з`явитися інші інтереси, як-от інтереси третіх осіб, особливо родини ймовірного батька, та загальний інтерес правової визначеності (див. справу «Лааксо проти Фінляндії» (Laakso v. Finland), № 7361/05, § 46, 15 січня 2013 року; див. також справу «Константінідіс проти Греції» (Konstantinidis v. Greece), № 58809/09, § 52, 3 квітня 2014 року). Однак у контексті ДНК-тестування в провадженні щодо батьківства Суд визнавав, що інтерес особи у визначенні свого батьківства не зникає з віком, а, навпаки, посилюється (справи «Яггі проти Швейцарії» (Jaggi v. Switzerland, № 58757/00), та «Паско проти Франції» (Pascaud v. France, № 19535/08). У справі «Міфсуд проти Мальти» (Mifsud v. Malta, заява № 62257/15, рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу, що хоча найважливіше завдання\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) захист особи від довільних дій державних органів, можуть також існувати позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною «повагою» до приватного чи сімейного життя. Ці позитивні зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя, навіть у сфері міжособистісних стосунків людей (див. справу «Мікулич проти Хорватії» (Mikuliж v. Croatia, № 53176/99) та справу «С. Х. та інші проти Австрії» (S.H. and Others v. Austria), № 57813/00). Окрім того, повага до приватного життя вимагає, щоб кожна людина мала змогу встановити подробиці свого особистого походження, а право особи на таку інформацію має важливе значення в контексті впливу на його чи її особистість, які визначають розвиток людини. Таке встановлення передбачає отримання інформації, необхідної для розкриття істини щодо важливих аспектів особистого походження, як-от особистість батьків (див., наприклад, справу «Келін та інші проти Румунії» (Cгlin and Others v. Romania), № 25057/11). Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага\~\~ приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пункту першого статті 7 Конвенції про права дитини має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. У справі «Міфсуд проти Мальти» (Mifsud v. Malta, заява № 62257/15, , рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) ЄСПЛ повторив, що ДНК-тест - це науковий метод, наявний (у той час - на початку 2000-х і донині) для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства. ЄСПЛ у рішенні від 07 травня 2009 року в справі «Калачова проти російської федерації» (заява № 3451/05), зауважував, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства. Отже, висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої\~статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Outcome: approved