Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. Посилалася на те, що покійний [PERSON] був її чоловіком. Він був власником квартири [ADDRESS] . Вона проживає у вказаній квартирі на даний час. Квартира перейшла у її власність після смерті чоловіка. По сусідству із нею проживає [PERSON] , яка є власницею квартири [ADDRESS] у цьому ж будинку. За життя її чоловік [PERSON] облаштував на сходовій клітині кладову. Зазначила, що відповідач зайняла спільний коридор та спільну кладову, поміняла замки та чинить їй перешкоди у користуванні цим майном. Вона намагалася вирішити спір у добровільному порядку, викликала працівників поліції, проте [PERSON] не надає їй доступу до приміщення кладової. Просила зобов`язати відповідача усунути їй перешкоди у користуванні спільним коридором та спільною кладовою та зобов`язати [PERSON] у подальшому не чинити їй перешкоди у користуванні спільним сумісним майном або ж у разі не задоволення її вимог привести допоміжне приміщення у первісний стан. Ухвалою суду від 09.09.2024 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Представником відповідача було подано відзив на позовну заяву. У відзиві представник позовні вимоги не визнав. Зазначив, що позивач [PERSON] не набула у спадок квартиру, яка за життя належала її чоловіку, а тому не набула права спільної сумісної власності на неї. Посилався на те, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. Позивач у разі порушення його права може скористатися не будь-яким способом його відновлення, а лише тим, який визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні відносини. Відповідач [PERSON] дійсно є власником кв. [ADDRESS] та проживає в ній з 1988 року. ЇЇ чоловік на місці не діючого сміттєприймача на 7-му поверсі облаштував кладову для того, щоб там зберігати консервацію та продукти харчування. Цією кладовою користувалися сусіди, яким необхідно було там зберігати своє майно включно з [PERSON] . У 2021 році за сусідом [PERSON] почала доглядати [PERSON] , яка через деякий час одружилась із ним. Після одруження позивач почала носити до квартири чоловіка різні старі речі та сміття. Згодом остання почала носити сміття, побутові відходи до спільної кладової. Від своїх знайомих відповідач дізналася, що [PERSON] страждає на психічний розлад «Сіллогоманія». Відчинивши кладову, вона виявила там суцільний смітник, а тому вони спільно з покійним чоловіком винесли звідти непотріб та змінили вхідний замок. Позивач не дотримується правил добросусідства та санітарних норм, у зв`язку з чим відповідач вимушена була звертатись до правоохоронних органів. Також зазначив, що [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] . На даний час там проживає орендар. Позивач хоче отримати доступ до кладової виключно для того, щоб зберігати там непотріб і сміття. Відповідач з початку травня 2024 року перебуває у Республіці Канада і не проживає за вказаною адресою і фізично не може чинити будь-яких перешкод позивачу у користуванні загальним коридором. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 08.11.2024 року підготовче провадження у справі було продовжено та 30 днів. Ухвалою суду від 18.12.2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів та про виклик свідків було відмовлено та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги уточнила. Просила зобов`язати відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні кладовою, надавши доступ до неї. Пояснила, що кладову облаштував її покійний чоловік [PERSON] і вона має право користуватись нею. Просила позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до переконливого висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Зокрема, судом встановлено такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин: Як було встановлено судом, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.12.2024 року успадкувала після смерті [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.94). Місце проживання відповідача [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.45). Відповідач із 17.05.2024 року перебуває за кордоном (а.с.61). За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Крім того, загальні положення ЦПК України вказують, що підстава позову - це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування. Так, згідно із постановою Верховного Суду у справі № 922/404/19 від 09.07.2020 року, зроблено висновок: «позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Із змісту дослідженої судом позовної заяви вбачається, що підставою звернення [PERSON] до суду з позовом є факт чинення їй перешкод у користуванні приміщенням кладової, облаштованої на сходинковій клітині 7-го поверху будинку [ADDRESS] . Розглядаючи аргументи сторін та даючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного: Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до ч. 2 ст. 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, умови, що цi змiни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Згідно із ч. 1 ст. 368 цього Кодексу спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України регламентовано, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок визначено як житловий будинок, у якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; співвласник багатоквартирного будинку власник квартири або нежитлового приміщення багатоквартирному будинку; спільне майно багатоквартирного будинку приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Допоміжними є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення), нежитловим є ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Згідно ст. ст. 6,7 цього Закону співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Співвласники зобов`язані забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку, використовувати спільне майно багатоквартирного будинку за призначенням, додержуватися вимог правил утримання багатоквартирного будинку і прибудинкової території, правил пожежної безпеки, санітарних норм, додержуватися чистоти в місцях загального користування і тиші згідно з вимогами законодавства. Відповідно до рішення Конституційного суду від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004, допоміжні приміщення (підвали, сараї, комірки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, допоміжні приміщення житлового будинку приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. Згідно із постановами Верховного Суду від 8 квітня 2020 року у справі № 915/1096/18, від 18 липня 2018 року у справі №916/2069/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 904/1040/18, від 15.05.2019 у справі № 906/1169/17, від 6 серпня 2019 року у справі № 914/843/17, допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Таким чином, коридор, сходова клітина входять до переліку допоміжних приміщень будинку і призначені для обслуговування будинку та підвищення життєвого комфорту його мешканців, а тому належать співвласникам жилих квартир на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У поданій до суду позовній заяві, позивач [PERSON] вказувала на те, що саме її померлий чоловік [PERSON] облаштував кладову. Факт існування кладової на 7-му поверсі будинку біля квартири [ADDRESS], [ADDRESS] відповідач не оспорювала, проте і будь-яких доказів на підтвердження цієї обставини суду не надала. Суд звертає увагу на те, що будь-яких доказів щодо отримання відповідних дозволів на облаштування кладової, відповідність утвореного приміщення санітарно-будівельним нормам, отримання правовстановлюючих документів на кладову - суду надано не було. Отже, вказане приміщення є самочинним та створене в межах приміщень загального користування, призначених для побутового обслуговування будинку. Будь-яких фактичних технічних характеристик кладової суду також надано не було. Верховний Суд у своїх постановах: від 07.07.2021 у справі № 420/370/19; від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17; від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18; від 18.11.2019 у справі № 902/761/18; від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, наголошував на необхідності застосування категорії стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий підхід узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. [PERSON] у позовній заяві стверджує, що внаслідок чинення їй перешкод у користуванні самовільно облаштованою її померлим чоловіком кладовою порушуються її права як співвласника будинку. Наведені доводи, на переконання суду, є необгрунтованими та недоведеними, внаслідок чого відхиляються судом. Так, позивачем не надано доказів (висновків експертів, правовстановлюючих документів, тощо), що підтверджували б правомірну наявність у неї права користування самочинно облаштованою кладовою, а так само вчинення протиправних дій відповідачем [PERSON] , з огляду на те, що остання з травня 2024 року перебуває за кордоном та фізично не може чинити їй будь-яких перешкод у користуванні спільним майном. З урахуванням вище зазначеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] необгрунтовані та задоволенні не підлягають.

Outcome: dismissed