Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-26 00:00:00

[PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) через свого представника звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог вказано, що 03.03.1979 року між сторонами було укладено шлюб. Під час шлюбу відповідач на своє ім?я здійснив приватизацію земельної ділянки площею 0,0418 га, що розташована на території Садівничого товариства «Полімер-1», яке входить до Слобожанської територіальної громади Дніпровського району, Дніпропетровської області. В подальшому на вищезазначеній земельній ділянці був побудований садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, будівництво якого було завершено в 1991 році, при цьому право власності на вказаний будинок не реєструвалося. Позивач вважає, що оскільки садовий будинок побудований у період шлюбу, то дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю, у зв`язку з чим просить суд визнати за позивачем право власності на 1/2 частину садового будинку та на частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування будинку. Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28.03.2024 року дану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06.09.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання учасники справи не з`явилися. Представник позивача через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання також не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової кореспонденції за адресою його місця проживання. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, відзиву на позов від відповідача також не надходило. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27.12.2024 року постановлено провести заочний розгляд справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 03.03.1979 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що зроблено актовий запис №324. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ДП ДН №020175 від 09.10.1997 року [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Балівської сільської ради народних депутатів від 16.07.1997 року №43, отримав у приватну власність земельну ділянку площею 0,0418 га, що розташована на території Садівничого товариства «Полімер» Балівської сільської ради. Землю передано для ведення садівництва. Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Департамент землеустрою, містобудування та оцінки майна» від 05.01.2024 року, реєстраційний номер TI01:2786-6175-6308-8580, інвентаризаційна справа №06-24, на земельній ділянці, що розташована на території Садівничого товариства «Полімер-1» побудований садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами площею 63,2 квадратних метри, адреса згідно експериментального порядку не присвоювалась. Рік завершення будівництва - 1991. Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 24.11.2015 року шлюб між [PERSON] до [PERSON] розірвано. Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю Української РСР, який був чинним на час побудови спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Положеннями ст. 22 Кодексом про шлюб та сім`ю Української РСР закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а саме майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР, поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Згідно ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Таким чином аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а тому вимога про визнання права власності на частину садового будинку в порядку поділу майна подружжя є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Щодо визнання права власності на частину земельної ділянки, суд виходив з наступного. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України земельна ділянка, набута одним із подружжя за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. У постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2710 цс15 Верховний Суд України зробив такі висновки: «Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року №10, і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Водночас, згідно зі статтею 30 ЗК України 1992 року при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Такі самі правові норми містяться в нині чинних статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України». У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18 (провадження № 61-4680св23). У відповідності до ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, незважаючи на те, що спірна земельна ділянка набута відповідачем в період шлюбу в порядку приватизації, проте на ній розміщено садовий будинок, який на праві спільної сумісної власності належить подружжю, суд доходить висновку, що дана земельна ділянка також підлягає поділу між подружжям в тій частині, на якій знаходиться садовий будинок. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі викладеного, надавши оцінку доказам у справі, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 3507 грн 28 коп.

Outcome: approved