Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернувшись 25.11.2024 в Долинський районний суд Івано-Франківської області просить ухвалити рішення, яким: розірвати шлюб між нею та відповідачем, [PERSON] ; неповнолітніх дітей: дочку - [PERSON] , [INFO] та дочку - [PERSON] , [INFO] , залишити на проживання та утримання їй - [PERSON] ; залишити (по розірванні шлюбу) за нею прізвище [PERSON] ; судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги мотивує тим, що 29.01.2000 вона одружилась з [PERSON] . В шлюбі у них народилися двоє дітей: [INFO] - дочка [PERSON] , [INFO] - дочка - [PERSON] . Шлюб з [PERSON] , виявився невдалим. На протязі останніх 3-4 років, відповідач почав зловживати спиртними напоями, в стані алкогольного сп`яніння влаштовує сварки, у них почали виникати непорозуміння. Все це відбуваються в присутності їх неповнолітніх дітей, що негативно впливає на них, спричиняє їй та їх дітям душевні страждання. Кожен з них має протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про створення в сім`ї доброзичливого, сприятливого морально-психологічного клімату, виконання своїх обов`язків в сім`ї. Тривалий час між ними не існують подружні відносини, вони не ведуть спільного домашнього господарства. Вважає, що їх шлюб зруйнувало те, що вони виросли в сім`ях, які їм прищепили різні сімейні цінності, різне бачення людських і сімейних відносин, в тому числі відносин між чоловіком і дружиною, їх прав і обов`язків в сім`ї. Вона прийшла до переконання , що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечить її інтересам та інтересам дітей. Після розірванні шлюбу бажає залишити за собою прізвище [PERSON] . Вважає, що неповнолітніх дітей необхідно залишити на її утриманні та вихованні. Обставин, які б перешкоджали розірванню шлюбу саме в такий спосіб - немає (а.с.1-3). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2024 цивільна справа № 343/2523/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу передана на розгляд судді Турашу В.А. (а.с.16). Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26.11.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 343/2523/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Призначено підготовче судове засідання на 11.12.2024. Визначено відповідачу п?ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копія відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України). Роз`яснено відповідачу, що згідно ст. 193 ЦПК України, він має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву (а.с.17). Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11.12.2024 закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та призначено справу до судового розгляду по суті на 30.12.2024 (а.с.23). Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Свинтицький І.К. (ордер серії АТ №1086121 а.с.11) в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, зіславшись на вищевикладені обставини. Просили позов задоволити. Позивачка [PERSON] додатково пояснила, що вона уже двічі зверталась в Долинський районний суд з позовом про розірвання шлюбу. Однак з метою збереження сім`ї її позови були залишені без розгляду. На даний час вона категорично настоює на розірванні шлюбу, оскільки вважає, що їх сім`ю зберегти неможливо. Відповідач [PERSON] , в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, вважає що підстав для розірвання шлюбу між ним та позивачкою [PERSON] - немає. Cуд, вислухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного: Ч.3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути подано одним із подружжя. У відповідності до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Свідоцтво про одруження серії [NUMBER] (а.с.9) свідчить про те, що між [PERSON] та [PERSON] , 29 січня 2000 року був укладений шлюб зареєстрований виконавчим комітетом Вишківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської бласті, актовий запис №1. Прізвища після реєстрації шлюбу : чоловіка " [PERSON] ", дружини " [PERSON] ". У сторін, за час спільного проживання, народилося двоє дітей: [INFO] - донька [PERSON] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] з.с. а.с.10) та [INFO] - донька [PERSON] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] а.с.10). В судовому засіданні встановлено, що між сторонами по справі склалися неприязні стосунки, що привело до припинення між ними сімейних відносин, розпаду їх сім`ї. Позивачка не бажає зберегти сім`ю, оскільки вони не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільного побуту , їх сім`я розпалася. Ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного Кодексу України). Ч.ч. 3,4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Таким чином шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Незгода лише одного із подружжя продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання його права вимагати розірвання шлюбу. Оскільки позивачка категорично наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Беручи до уваги волевиявлення позивачки щодо розірвання шлюбу, а також те, що внаслідок розірвання шлюбу права сторін по справі та їх дітей порушені не будуть, суд вважає за доцільне заяву про розірвання шлюбу задоволити. Вирішуючи вимогу позивачки про визначення місця проживання дітей після розірвання шлюбу, суд виходить з того, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові №200/952/18 від 15 січня 2020 року. Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. Відповідно до положень ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Суд, враховуючи вік неповнолітньої дитини [PERSON] , те , що дитина проживає разом з мамою за адресою: [ADDRESS] , дійшов до висновку, що після розірвання шлюбу неповнолітню доньку сторін по справі [PERSON] , слід залишити із відповідачкою, з якою вона на даний час фактично проживає. Оскільки, на момент розгляду справи, донька подружжя, [PERSON] , [INFO] , досягла чотирнадцяти років , вона вправі визначати місце свого проживання самостійно. А тому в частині позовних вимог щодо залишення неповнолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] , яка на час розгляду справи досягла 14-річного віку, на проживання з позивачкою слід відмовити. Щодо позовних вимог в частині стягнення судових витрат, суд зазначає наступне: Згідно з ч.1, п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачкою був сплачений судовий збір у сумі 1211,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №0.0.4030457309.1 від 25.11.2024 (а.с.4). Враховуючи вищенаведене , з відповідач на користь позивачки слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20грн. Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного: Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до положень ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Позивачка на підтвердження понесених витрат на правничу професійну допомогу в розмірі 2516,80 гривень надала: угоду про надання правової допомоги та представництва № 136/24 від 25.11.2024, яка укладена між адвокатом Свинтицьким І.К., та [PERSON] , в якому визначено порядок оплати послуг адвоката та обчислення гонорару (а.с. 13); акт прийняття-передачі виконаних робіт від 25.11.2024 (а.с. 15), згідно з яким адвокат Свинтицький І.К., надав [PERSON] послуги по справі про розірвання шлюбу на загальну суму 2516,80 грн (605,60 грн за 0,5 год. - надання консультацій, ознайомлення з нормативними документами - СКУ, ЦПК У, ЦК У, вибір правової позиції; 1211,20 грн за 1 год. - виготовлення позовної заяви, підготовка матеріалів до позовної заяви; 700 грн - участь та представництво інтересів позивача у підготовчому судовому засіданні Долиинського районного суду (отримано авансом) та квитанцію №000248 від 25.11.2024 про сплату позивачкою адвокату 2516,00 грн. Таким чином, позивачка на обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу у справі подала належні та допустимі докази, що описані вище. При цьому, відповідачем не заявлено клопотання про зменшення розміру судових витрат, про їх неспівмірність з позовними вимогами, як і не наведені обставини, за яких, як на його думку, заява не підлягала би до задоволення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що розмір витрат, понесених позивачкою на правничу допомогу, тобто на оплату адвокатських послуг, є доведеним, обґрунтованим та співмірним, зокрема, зі складністю та категорією даної справи, її значенням для сторін, обсягом наданих послуг адвокатом, часом, витраченим адвокатом на їх надання. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2516,80 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 104, 105, 110, 112, 160 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved