Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-26 00:00:00

У вересні 2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідачів на свою користь франшизу у розмірі 3 200,00 грн з кожного та судові витрати. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 21.12.2023 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі-ДТП) за участю транспорних засобів: автомобіля марки "Фольцваген", реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , автомобіля марки "Опель", реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , автомобіля марки "Мітсубісі", реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок якої належний їй на праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію ААС 988114 автомобіль "Опель", реєстраційний номер [NUMBER] , отримав механічні пошкодження. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2024 року визнано винними [PERSON] та [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на кожного адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн. Цивільно-правова відповідальність на момент ДТП водія автомобіля марки "Фольцваген", реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ "СК "Євроінс Україна" згідно договору №ЕР/216375813. Цивільно-правова відповідальність водія транспорного засобу автомобіля марки "Мітсубісі", реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована у АТ "СК "Інго" згідно договору №ЕР/218118101. Відповідно до полісу №ЕР/216375813 та полісу №ЕР/218118101 франшиза становить 3 200,00 грн. яка підлягає стягненню з відповідачів на її користь. Процесуальні дії Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с.40). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09.09.2024 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачам запропоновано надати відзив на позовну заяву (а.с.42). Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень подано не було, відповідачами не використано право подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не викликались. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідачам [PERSON] та [PERSON] копію ухвали про відкриття провадження надіслано на адресу реєстрації, у встановлений судом строк, відповідачі не скористались своїм правом на подання відзиву, жодних заяв з процесуальних питань від сторони відповідачів до суду не надходили, конверти повернулись з відміткою "адресат відсутній"(а.с.46,47,50,51). Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суддя приходить до наступного. Фактичні обставини справи Судом встановлено, що 21.12.2023 року приблизно о 22:05 год. в м. Києві по пр-ту Ак. Палладіна сталася дорожньо - транспортна пригода за участю автомобілів марки "Фольцваген", реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , марки "Опель", реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , марки "Мітсубісі", реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок якої марки автомобіль "Опель", реєстраційний номер [NUMBER] , отримав механічні пошкодження. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2024 року визнано винними [PERSON] та [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на кожного адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн. (а.с.13 зворот,14) Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина відповідачів у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню. Цивільно-правова відповідальність на момент ДТП водія автомобіля марки "Фольцваген", реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ "СК "Євроінс Україна" згідно договору №ЕР/216375813, франшиза 3 200,00 грн. Цивільно-правова відповідальність водія транспорного засобу автомобіля марки "Мітсубісі", реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована у АТ "СК "Інго" згідно договору №ЕР/218118101, франшиза 3 200,00 грн (а.с.7,8). Потерпіла особа від вищезазначеної ДТП - [PERSON] (страхувальник автомобіля марки автомобіль "Опель", реєстраційний номер [NUMBER] ,) звернулась до ПрАТ "СК "Євроінс Україна" та АТ "СК "Інго" із заявами про виплату страхового відшкодування. Згідно відповіді ПрАТ "СК "Євроінс Україна" (а.с.16) страхове відшкодування за договором №ЕР/216375813 від 20.08.2023 року складає 16 417,68 грн, франшиза 3 200,00 грн. Факт ДТП від 21.12.2023 року визнаний АТ "СК "Інго" страховим випадком, що підтверджується Страховим актом №6698020 від 19.03.2024 року (а.с.24). Виконуючи взяті на себе зобов`язання по Договору страхування, на підставі страхового акта №6698020 по договору добровільного страхування наземного транспорту №ЕР/218118101, АТ "СК "Інго" виплатило страхове відшкодування у розмірі - 6 107,17 грн, що підтверджується платіжним дорученням (а.с.26). З метою досудового врегулювання спору представником позивача 08.05.2024 року панчуку Д.О. та [PERSON] були направлені вимоги про відшкодування франшизи (а.с.27, 28). Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про страхування», франшиза - частина збитків, що н відшкодовується страховиком згідно договору страхування. Страхове відшкодування за шкоду заподіяну потерпілим, завжди зменшується на суму франшизи. Тобто франшиза відшкодовується особою, яка завдала матеріальну шкоду. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЗУ «Про страхування», договір страхування - це письмова угода міх страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подав допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі ! визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із ст. 979 ЦК України , якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Разом з тим, згідно з ч.2 ст.1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Так, ст. 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. У зазначеній нормі права, яка встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов`язань, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Шкода це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода) відшкодовується в повному обсязі. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Згідно ч.1 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмір виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вже зазначалось вище, винуватість відповідачів у вчиненні ДТП встановлена судом, в результаті якої транспортному засобу, який належить позивачу було завдано механічних пошкоджень, а відтак завдано позивачу матеріальної шкоди. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Відповідно до п. 36.6 ст. 36 цього Закону страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Позивач, пред`явивши позовні вимоги до винуватців ДТП, вказує, що не отримував від відповідачів грошові кошти в якості сплати франшизи в сумі 3 200,00 грн з кожного, а відтак за вимогами закону з відповідачів підлягає стягненню ця сума. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що розмір франшизи в сумі 3 200,00 грн, правомірно не було відшкодовано страховими компаніями, відповідачами доводи позову спростовані не були, а тому суд вважає, що франшиза за вимогами закону підлягає стягненню з відповідачів, як винуватців ДТП, на користь позивача, в зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат на правову допомогу суду надано: Договір №36/24 про надання правової допомоги від 15.04.2024 року, додаткова угода № 1 до вказаного договору, розрахунок суми гонорару, акт виконаних робіт №17, квитанцію про сплату правової допомоги (а.с.29-35). Повноваження адвоката Сороки М.М. підтверджено ордером серії AІ №1594139 від 19.04.2024 року (а.с.38). Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Позивач просив стягнути з відповідачів витрати на правничу допомогу у розмірі 3 тис. грн. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Враховуючи викладене, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача 3 000,00 грн витрат на правничу допомогу. тобто по 1500,00 грн з кожного. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом, а саме по 605,60 грн з кожного. Враховуючи наведене та

Outcome: approved