Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-13 00:00:00

У жовтні 2024 року Акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі по тексту - позивач, АТ «Ідея Банк») звернулось до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 225 402,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.04.2021 між АТ «Ідея Банк» (надалі - банк/кредитодавець) в особі уповноваженого працівника, з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» (надалі - страховий агент) в особі уповноваженого представника з другої сторони, та [PERSON] (надалі-позичальник/споживач/страхувальник/застрахована особа), з третьої сторони, було укладено договір кредиту та страхування №Е07.00613.007909132, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 112 112,00 грн. зі сплатою 10,99% річних з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором та графіком щомісячних платежів. Позивач свої зобов`язання згідно умов кредитного договору виконав в повному обсязі, а відповідач свої зобов`язання за договором не виконує, у зв`язку із чим позивач був змушений звернутись з даним позовом до суду та просить стягнути з [PERSON] заборгованість, яка станом на 30.08.2024 становить 225 402,00 грн., з яких: 106 535,76 грн. - заборгованість за простроченим боргом; 28 044,33 грн. - заборгованість за простроченими процентами; 90 821,91 - заборгованість за прострочену плату за обслуговування кредиту. 21.10.2024 до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 22.10.2024 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача, а саме за адресою: [ADDRESS] , направлялись ухвала суду про відкриття провадження у справі та позовна заява з додатками, які повернулись на адресу суду з вказівкою у довідці про причини повернення/досилання «адресат відсутній за вказаною адресою». Окрім того, 05.11.2024 відповідачем в системі «Електронний суд» було сформовано заяву, у якій останній прохав суд внести його РНОКПП до додаткових відомостей про учасника справи для доступу до електронної справи та прохання про переведення в електронну форму процесуальних документів та інших документів по справі, що надійшли до суду в паперовому вигляді. Так, працівниками Дарницького районного суду м. Києва додаткові відомості [PERSON] , а саме РНОКПП [NUMBER] , були внесені до обліково-статистичної картки на цивільну справу, а також переведено матеріали справи №753/20207/24 в електронний вигляд, про що відповідача було повідомлено супровідним листом №73881-24-Вих від 13.11.2024, який останній 14.11.2024 о 11:55:47 год. отримав на електронну пошту, зазначену у заяві gowork@ukr.net, що підтверджується довідкою Дарницького районного суду м. Києва про доставку електронного листа. Також суд зауважує, що згідно відомостей обліково-статистичної картки на цивільну справу, відповідач зареєстрований в Електронному суді. Разом із цим, відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд даної справи, не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву, заперечень чи клопотань з процесуальних питань, а також не скористався своїм правом подання до суду заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Від позивача також не надійшли заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності із ч. 5 ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.04.2021 між АТ «Ідея Банк» (надалі - банк/кредитодавець) в особі уповноваженого працівника, з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» (надалі - страховий агент) в особі уповноваженого представника з другої сторони, та [PERSON] (надалі-позичальник/споживач/страхувальник/застрахована особа), з третьої сторони, було укладено договір кредиту та страхування №Е07.00613.007909132. Згідно умов вищевказаного договору, банк відкрив рахунок та надав позичальнику кредит у розмірі 112 112,00 грн. строком на 60 місяців зі змінюваною річною процентною ставкою, яка становить 10,99% (п. 1 договору). Дата повернення кредиту - 20.04.2026. Повернення заборгованості за договором здійснюється через рахунок, відкритий у банку, відповідно до порядку повернення кредиту, викладеного в паспорті споживчого кредиту згідно додатку №1 до даного договору (п. 1.6. договору). Банк надає кредит позичальнику для власних потреб шляхом переказу коштів у розмірі 100 100,00 грн. на рахунок [NUMBER] позичальника, який відкритий в АТ «Ідея Банк», а позичальник доручає банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту в розмірі 12 012,00 грн. згідно з умовами Договору добровільного страхування життя, укладеного відповідно до п. 2 цього договору. Спосіб оплати - переказ коштів на рахунок ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна Страхування Життя» в АТ «Ідея Банк» [NUMBER] через транзитний рахунок, відкритий в АТ «Ідея Банк» (п. 1.7 договору). Нанесенням власноручного підпису під цим договором страхувальник (застрахована особа) акцептує оферту ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна Страхування Життя», від імені якого діє страховий агент, та укладає договір добровільного страхування життя №Е07.00613.007909132 для клієнтів АТ «Ідея Банк», який є договором приєднання (п. 2 договору). Нанесенням власноручного підпису під цим договором, позичальник, зокрема погодився з тим, що ДКБОФО, Тарифи та Паспорт споживчого кредиту є невід`ємними складовими договору кредиту та страхування №Е07.00613.007909132 та зобов`язався виконувати їх умови (п.п. 3.2 договору); надав заяву, якою прохав відкрити поточний рахунок в банку № [NUMBER] , у валюті - гривня, на ім`я [PERSON] (п.п. 3.13 договору). З матеріалів справи вбачається, що сторонами було досягнуто усіх істотних умов договору кредиту та страхування №Е07.00613.007909132, що підтверджується їх власноручними підписами в графах «Банк; Страховий агент; позичальник/страхувальник». Окрім того, вищевказаний договір є чинним та ніким не оспорювався. Відповідно до ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (стаття 510 ЦК України). За приписами стст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (стаття 1054 ЦК України). На підтвердження виконання позивачем умов договору кредиту та страхування №Е07.00613.007909132 до позову долучено меморіальні ордери №7382321, №7382327, № 7382323 від 20.04.2021, якими підтверджується факт видачі кредитних коштів та факт оплати страхової суми. З виписки по рахунку [PERSON] за період з 20.04.2021 по 22.12.2022 вбачається, що останній періодично вносив кошти на погашення кредитної заборгованості, зокрема 19.05.2021 у розмірі 5 990,00 грн., 18.06.2021 у розмірі 6 000,00 грн., 20.07.2021 у розмірі 5 680,00 грн., 19.08.2021 у розмірі 6 000,00 грн., 21.09.2021 у розмірі 6 000,00 грн., 21.10.2021 у розмірі 5,90 грн., 04.11.2021 у розмірі 3 200,00 грн., 22.11.2021 у розмірі 90,00 грн., 01.12.2021 у розмірі 5 290,00 грн., 10.01.2022 у розмірі 5 900,00 грн., 10.01.2022 у розмірі 90,00 грн., 31.01.2022 у розмірі 6 000,00 грн., 01.12.2022 у розмірі 1 480,00 грн., 22.12.2022 у розмірі 1 600,00 грн. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором №Е07.00613.007909132 від 20.04.2021 станом на 30.08.2024 становить 225 402,00 грн., з яких: заборгованість за простроченим боргом - 106 535,76 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 28 044,33 грн., заборгованість по простроченій платі за обслуговування кредиту - 90 821,91 грн. Відповідачем, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, будь-яких доказів відсутності заборгованості перед позивачем, а також наведеного свого контррозрахунку заборгованості за тілом кредиту та за простроченими відсотками, суду надано не було. 17.07.2024 позивачем на адресу відповідача було скеровано вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань. Згідно вказаної вимоги АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, та інші платежі за кредитним договором на день повного погашення заборгованості, а також суму пені. Разом із цим, вищевказана вимога позивача залишилась поза увагою відповідача. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Враховуючи викладене вище, а також враховуючи те, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання за договором не виконав, у передбачений договором строк кошти не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість за простроченим боргом (сумою основного зобов`язання) у розмірі 106 535,76 грн. та простроченими відсотками у розмірі 28 044,33 грн., суд дійшов висновку про стягнення таких сум з відповідача. Що стосується заявленої вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача простроченої плати за осблуговування кредиту у розмірі 90 821,91 грн., суд зазначає наступне. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21, зроблено наступний правовий висновок: «10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно із частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно із частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне управління кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.1 щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за управління кредиту без конкретного переліку які саме послуги надаються є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».». В кредитному договорі №Е07.00613.007909132, а також у змісті позовної заяви, позивачем не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена комісія за надання кредиту. Таким чином, з урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення заборгованості за простроченою платою за обслуговування кредиту задоволенню не підлягає. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial