Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-24 00:00:00

Позивач через свого представника [PERSON] звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому зазначив, що з 17.05.2013 року вона працювала на посаді прибиральника виробничих приміщень в АТ «Українська залізниця» та 29.04.2024 року була звільнена за угодою сторін за\~п. 1 ст. 36 КЗпП України\~відповідно до Наказу від 24.04.2024 року № 84/ОС. Однак, в день звільнення відповідач не повідомив їй про розмір нарахованих та виплачених сум. Враховуючи існування між позивачем та відповідачем спору з приводу її відсторонення від роботи, позивач зверталася до суду та 06.12.2023 Верховним Судом було ухвалено остаточне рішення, згідно з яким на користь [PERSON] було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.01.2022 по 04.03.2022 у сумі 12879,60 грн. У день звільнення середній заробіток за судовим рішенням виплачений не був. 05.07.2024 позивач звернулась з листом до відповідача «Про повний розрахунок зі звільненим працівником, виплату компенсації за час затримки, запит на інформацію», але відповідач лист проігнорував. Відповідач не провів у день звільнення з нею повного розрахунку, не виплатив заробітну плату. Просить суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток без утримання з цієї суми податків та зборів за час затримки розрахунку при звільнені з 30.04.2024 по день винесення судом рішення, виходячи з розміру 356,50 гривень середнього заробітку, а також судові витрати по справі. Ухвалою суду від 25.07.2024 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву та 07.10.2024 до системи «Електронний суд» скеровано відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву представник відповідача Гудкова Т.А. зазначила, що 11.07.2024 на адресу відповідача надійшла заява від 05.07.2024 (вх № Ц 99-3-1493 від 11.07.2024), яка була розглянута відповідачем та відповідь від 18.07.2024 № ВК-07/949 була надіслана рекомендованим листом на адресу позивачки. [PERSON] наказом від 24.04.2024 №84/ОС була звільнена 29.04.2024 року за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, про суми нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати роботодавець письмово повідомив працівницю в день виплати шляхом надання їй розрахункового листа. Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.03.2023 у справі №211/1479/22 (рішення набрало законної сили 06.12.2023) було стягнуто з відповідача на користь позивача за час вимушеного прогулу за період з 22.01.2022 по 04.03.2022 компенсацію в розмірі 12879,60 грн. З дня набрання рішенням суду законної сили 06.12.2023 до 29.04.2024 року працювала на посаді прибиральниці у виробничому підрозділі вокзалі станції Дніпро-Головний філії «Вокзальна компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця», при цьому жодних дій, які були би направлені на отримання коштів від роботодавця, не здійснювала. Також, позивачка при звільненні не повідомила роботодавця про наявність рішення суду, останній не був залучений як третя особа та не був обізнаний про наявність такого рішення, тобто позивачка приховала цей факт свідомо з метою в подальшому отримати компенсацію. Відповідачем надається скоректована довідка від 04.10.2024 №53, відповідно до якої середньоденна заробітна плата позивачки складає 261,01 грн. Зважаючи на викладене просять відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та поновити строк для подання відзиву на позовну заяву. Згідно зі ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] по 29 квітня 2024 року знаходилась у трудових відносинах з АТ "Українська залізниця", працюючи на посаді прибиральниці виробничих приміщень у виробничому підрозділі вокзалу станції Дніпро-Головний філії «Вокзальна компанія» АТ «Українська залізниця». (а.с. 9-15) 25 липня 2024 року [PERSON] подала заяву відповідачу про повний розрахунок зі звільненим працівником, виплату компенсації за час затримки, запит на інформацію, з якої вбачається, що відповідач не провів повного розрахунку з позивачем та не виконав рішення суду №211/1479/22, яке набрало законної сили 06.12.2023, яким було стягнуто на її користь суму в розмірі 12879,60 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22.01.2022 по 04.03.2022, також заявлено про нарахування та виплату компенсації за час затримки повного розрахунку зі звільненим працівником та надання довідки середнього заробітку, що склався на день її звільнення.(а.с 16) Згідно розрахунків заробітної плати за лютий квітень 2024 року позивачу була виплачена заробітна плата. (а.с 19-21) Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.03.2023 скасовано наказ в.о. начальника вокзалу станції Дніпро-Головний\~філії «Вокзальна компанія» в АТ «Українська залізниця» від 21 січня 2022 року № 42\~про відсторонення [PERSON] від роботи без збереження заробітної плати з 22 січня 2022 року. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ\~40075815, місцезнаходження за адресою: Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5)\~на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.01.2022 по 04.03.2022 у сумі 12 879 (дванадцять тисяч вісімсот сімдесят дев`ять) гривень 60 коп. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп. (а.с. 22-27) 05 липня 2023 постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнено. Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позовні вимоги [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без задоволення. Компенсовано Акціонерному товариству «Українська залізниця» судовий збір в розмірі 2977,20 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (а.с. 28-33) Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.12.2023 касаційну скаргу\~ [PERSON] задоволено. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 липня 2023 року скасовано. Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2023 року залишено в силі. (а.с. 34-37) Згідно довідки про середню заробітну плату (дохід) №53 від 04.10.2024 середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 261,01 грн. З відповіді наданої на заяву [PERSON] вбачається, що на час звільнення заявниці, до АТ «Укрзалізниця» виконавчий лист про примусове виконання рішення суду не надходив. З даних автоматизованої системи виконавчих проваджень вбачається, що органами виконавчої служби виконавче провадження про примусове виконання рішення суду не відкрито. Виплата суми коштів, стягнутої за рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.03.2023 по справі №211/1479/22, буде здійснена в межах завершальної стадії судового провадження, у спосіб та порядок визначений Законом. Суд не бере до уваги, твердження представника відповідача про те, що [PERSON] при звільнені мала повідомити про наявність рішення суду, за яким їй необхідно виплатити 12879,60 грн за час вимушеного прогулу за період з 22.01.2022 по 04.03.2022, оскільки виробничий підрозділ вокзалу станції Дніпро-Головний філії «Вокзальна компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» фактично є структурним підрозділом АТ "Українська залізниця", яке було відповідачем і у справі про відсторонення від роботи позивача, і у даній справі. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Таким чином, відповідач - АТ "Українська залізниця" як стоона по справі №211/1479/22 був обізнаний з його змістом та повиненбув забезпечити його виконання у добровільному порядку. Примусове ж виконання рішення суду органами ДВС забезпечується у випадку відмови боржника самостійно виконувати рішення суду. Отже, судом встановлено порушення прав позивача щодо невиплати їй середнього заробітку за весь час затримки з дня звільнення, а саме з 30.04.2024 року. Разом із цим, відповідачем у відзиві зазначено про застосування тримісячного строку позовної давності для пред`явлення даного позову. У зв`язку з цим суд дійшов такого висновку. У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Велика Палата Верховного Суду надала висновок про визначення тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19), а також Верховний Суд України зробив такий висновок у постановах від 26 грудня 2011 року у справі № 6-77цс11, від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 311/136/16, від 08 листопада 2017 року у справі № 202/4914/16-ц. Таким чином, оскільки позивач звільнився, трудові відносини наразі відсутні. У зв`язку з цим виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь звільненого працівника, не можуть вважатися заробітною платою та платою за виконану роботу. Отже, середній заробіток за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою в розумінні\~ст. 2 Закону України «Про оплату праці», а отже, на такі виплати не розповсюджується тримісячний строк на звернення до суду, а тому доводи відповідача про порушення позивачем строків на звернення до суду, суд вважає такими, що не відповідають вимогам законодавства та існуючій судовій практиці Верховного Суду. Разом із цим, суд не може погодитися з аргументами позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 30.04.2024 по день винесення судового рішення, з огляду на такі обставини. Згідно з ч.1 ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. 19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким було внесено зміни до ст.ст.116, 117 КЗпП України. Оскільки позивач звільнився з роботи 29.04.2024 до спірних правовідносин повинна бути застосована редакція ст.ст.116, 117 КЗпП України, передбачена Закон України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». Згідно зі ст.116 цього Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. За приписами ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Закріплені у цих статтях норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником. Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Тому, зважаючи на внесені у ст.117 КЗпП України зміни, суд вважає, що у відповідача наявний обов`язок виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 30.04.2024 (наступний день після звільнення) по 30.10.2024 (перші шість місяців після звільнення). Середній заробіток працівника за час затримки розрахунку при звільненні слід визначати за правилами, передбаченими пунктами 2, 8 Порядку, затвердженого\~постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100\~з послідуючими змінами. Як вбачається з наданої відповідачем довідки, середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи перед звільненням становила 261,01 грн., а число робочих днів у спірному періоді, які мають бути оплачені за середнім заробітком - 184 дні. Нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, при цьому день звільнення працівника та день остаточного проведення з ним розрахунків у цей період не включаються. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 квітня 2024 року по 30 жовтня 2024 року включно становить 48025,84 грн. (261,01 грн. х 184 робочих дні). Водночас, Верховний Суд у своїй постанові № 569/11319/19 від 9 червня 2021 року зазначив, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду\~на викладене\~Велика Палата\~Верховного Судуу постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Враховуючи зазначене,\~з огляду\~на очевидну\~неспівмірність невиплаченої\~позивачу заборгованості\~при звільненні\~(12879,60\~грн.),\~характер цієї\~заборгованості,\~суд вважає\~справедливим,\~пропорційним і\~таким,\~що відповідає\~обставинам справи\~та наведеним\~вище критеріям,\~розмір відповідальності\~відповідача за\~прострочення сплати\~належних при\~звільненні позивача\~виплат в\~сумі 25 000 грн. Зважаючи на викладене, в іншій частині вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в позові необхідно відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви, однак оскільки позов підлягає частковому задоволенню, суд з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати в сумі в розмірі 1088, 93 грн (25000 грн * 1211,20 грн/27807 грн). Пунктом 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. На підтвердження понесених витрат на поштові відправлення процесуальних документів іншим учасникам справи заявником надано суду копії описів вкладення до цінних листів, поштових накладних, фіскальних чеків оплати поштових відправлень на суму 30,00 грн. та комісію банка - 21,80 грн. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що поштові витрати, пов`язані із розглядом справи в розмірі 30,00 грн. витрати на комісію банка у розмірі - 21,80 грн, підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку із чим є підстави для їх стягнення з відповідача.

Outcome: partial