Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-08 00:00:00

Товариство з обмеженою\~відповідальністю «Фінансова\~компанія «Еліт\~Фінанс» (далі-ТОВ «ФК «Еліт Фінанс»), від імені та в інтересах якого, діє директор ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» Наваренко В.Г., звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 17.03.2014 року у розмірі 49400,27 грн, суму судового збору та витрати на правову допомогу у розмірі 7100,00 грн просять покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 17.06.2014\~рокуміж АТ «Альфа-банк» та [PERSON] шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) укладена угода про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії лімітом 75000,00 грн. Процентна ставка 24 % річних. Обов`язковий мінімальний платіж 7 % від загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50,00 грн. Відповідач своїх зобов`язань за договором не виконав, у зв`язку з чим станом на 23.02.2021 в нього наявна заборгованість в розмірі 49400,27 грн. 23.02.2021 року між AT «АЛЬФА-БАНК» та TOB «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, TOB «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло статусу кредитора за кредитним договором від 17.06.2014 року, укладеним між AT «АЛЬФА-БАНК» та відповідачем. За таких обставин позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 49400,27 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 09.08.2024 року вказана цивільна справа передана до Фрунзенського районного суду м.Харкова для розгляду за підсудністю. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.08.2024 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 29.10.2024 року від представника позивача Наваренка В.Г. до суду надійшов документ під назвою «додаткові пояснення у справі», у якому зазначено, що «у зв`язку з виявленням допущеної помилки у позовній заяві, вважаємо за необхідне надати додаткові пояснення». Однак зі змісту даного документу вбачається, що позивач просить суд долучити до справи ряд додаткових доказів, зазначених в «додаткових поясненнях у справі», а саме: 1) копію договору факторингу № 1, укладеного 22.02.2021 року між АТ «АЛЬФА БАНК» та ТОВ «ФК ФОРТ»; 2) витяг з реєстру боржників до договору факторингу № 1, укладеного 22.02.2021 року між АТ «АЛЬФА БАНК» та ТОВ «ФК ФОРТ»; 3) Копію акту прийому-передачі реєстру боржників до договору факторингу №1 від 22.02.2021 року; 4) платіжне доручення на підтвердження оплати ТОВ «ФК ФОРТ» на користь АТ «АЛЬФА БАНК» за договором факторингу № 1 від 22.02.2021 року; 5) Копію договору факторингу № 01-23-02/21 від 23.02.2021 року, укладеного між ТОВ «ФК ФОРТ» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС»; 6) витяг з реєстру боржників до договору факторингу № 01-23-02/21 від 23.02.2021 року, укладеного між ТОВ «ФК ФОРТ» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС»; 7) Копію акту прийому-передачі реєстру боржників до договору факторингу № 01-23-02/21 від 23.02.2021 року, укладеного між ТОВ «ФК ФОРТ» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС»; 8) Платіжне доручення на підтвердження оплати ТОВ «ФК ФОРТ» на користь АТ «АЛЬФА БАНК» за договором факторингу № № 01-23-02/21 від 23.02.2021 року, укладеного між ТОВ «ФК ФОРТ» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС». Суд вважає, що дані докази подані з порушенням положень ЦПК України, з огляду на наступне. За змістом ч.ч.1-3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. 2. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. 3. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК). Проте, матеріали справи не дають підстави вважати, що представник позивача повідомляв суд письмово про неможливість подати докази та відповідні об`єктивні причини їх несвоєчасного подання. Згідно з ч. 8 ст. 83 ЦПК докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. За положеннями ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення, відповідно до вимог ст. 127 ЦПК України. Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії. Однак сторона позивача навіть не ставить перед судом питання про поновлення строків подання суду доказів. Відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Доказів виконання вказаних вимог процесуального закону позивачем не надано. У розумінні ст. 76 ЦПК України пояснення учасника процесу не є доказами. Отже, строк подання доказів стороною позивача встановлений законом, а саме разом з поданням позовної заяви, а в крайньому випадку з відповіддю на відзив, а у випадку неможливості подання певного доказу позивач повинен письмово повідомити суд про неможливість подачі доказу у встановлений законом строк з об`єктивних причин із зазначенням: доказу, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Таким чином до доказів, поданих стороною позивача 29.10.2024 року суд застосовує наслідки передбачені у ч. 8 ст. 83 ЦПК України і не приймає ці докази до розгляду, в зв`язку із порушенням порядку їх подання. У судове засідання представник позивача не з`явився. У матеріалах справи маються заяви представника позивача адвоката Плачинди К.О.,який діє на підставі довіреності, подані через підсистему «Електронний суд», від 03.09.2024 року та 07.11.2024 року, у яких останній просив про розгляд справи без участі представника позивача, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідно до ч. 3 ст.\~211\~ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином. Викликався у судове засідання в порядку ст.\~128\~ЦПК України шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей з Реєстру територіальної громади міста Харкова. Причини неявки відповідач суду не повідомив, будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Відповідач в установлений ч. 7 ст.\~178\~ЦПК України строк не подав до суду відзив на позовну заяву, у зв`язку із чим суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно статті 280 ЦПК України, суд, за згодою представника позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Встановлено, що 17.03.2014 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та [PERSON] укладений кредитний договір шляхом акцептування оферти на укладення угоди про надання кредиту, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії та підписанням Анкети-заяви про акцепт Публічної пропозиції АТ «Альфа Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум готівки», відповідно до якої відповідач підтвердив, що підписанням цієї Анкети прийняв пропозицію банку на оформлення «Максимум готівки» на умовах викладених у публічній пропозиції та додатках до договору. Також, 17.03.2014 року [PERSON] підписано заявку на відкриття поточного рахунку в ПАТ «Альфа Банк» та Довідку про умови кредитування з використанням картки «Максимум готівки», з якої слідує, що відповідачеві надано інформацію про валюту кредиту, строк дії картки - 2 роки з можливістю перевипуску картки, строк дії кредитної лінії - 1 рік з можливістю пролонгації дії відновлювальної кредитної лінії на новий строк, максимальна сума кредиту 75000,00 грн, мета кредиту - споживчі потреби. Окрім того, одночасно із вищезазначеним свідченням, укладення договору між відповідачем [PERSON] та АТ «Альфа-Банк»,дія договору, підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів, що підтверджується випискою по рахунку з кредитної картки відкритої на ім`я [PERSON] , що повністю узгоджується з ч. 2 ст. 642 ЦК України, згідно якої особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції. Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 478/300/19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі, приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. Таким чином, 17.03.2017 року між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 630104263. Згідно з випискою по зазначеному особовому рахунку на ім`я [PERSON] за договором №630104263 за період з 17.03.2014 року по 05.02.2024 року, первинний кредитор взяті на себе зобов`язання за кредитним договором від 17.03.2014 року виконало у повному обсязі. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором відповідач [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором № 630104263 від 17.03.2014 року порушив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у розмірі 49400,27 грн (а.с. 34). Заперечень щодо правильності розрахунку заборгованості відповідачем не заявлено. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Крім того, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором (ст. 612 ЦК України). За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст.\~626\~ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.\~629\~ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Статтею 1054\~ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом п.п. 10,11 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.1054\~ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. У ст.\~1049\~ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Стосовно поданих позивачем договорів факторингу та тверджень позивача про наявність у нього права вимоги до відповідача, суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст. 1078 ЦК України\~предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з ч.1\~ст. 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до\~ст. 514 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою\~статті 1077 ЦК України\~передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з\~ст. 516 ЦК України\~заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У ч. 2\~ст. 517 ЦК України\~передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За вимогами ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1\~ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до наданих позивачем доказів судом встановлено, що 22 лютого 2021 року між Акціонерним товариством «Альфа-банк» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК Форт» (фактор) укладено договір факторингу № 1, за умовами якого Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а клієнт відступає фактору, а фактор набуває належне клієнтові право вимоги до боржників за договорами, перелік яких наведено в додатку № 1-1 до договору. Відповідно до п. 2.2 договору факторингу право вимоги, що відступається згідно даного договору включає суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за основними договорами, право на одержання яких належить клієнту. Згідно з п. 2.3 договору факторингу право вимоги вважається відступленим фактору з моменту підписання цього договору. В день підписання цього договору сторони підписують акт приймання-передачі реєстру боржників. Відповідно до п.п. 4.1., 4.2. договору факторингу, права вимоги за цим договором сторони оцінюють у 243430993,52 грн. Фактор зобов`язаний передати в розпорядження клієнту грошові кошти і сплатити клієнтові ціну прав вимоги в розмірі 14235001,00 грн, шляхом перерахування на рахунок клієнта. Відповідно до акта приймання-передачі реєстру боржників від 22 лютого 2021 року до договору факторингу № 1 від 22 лютого 2021 року, у відповідності та на виконання договору факторингу № 1 від 22 лютого 2021 року клієнт передав, а фактор отримав право вимоги, детальний опис складових якого наведений в додатку № 1-1 до договору (а.с. 21). Так, відповідно до додатку № 1-1 до договору факторингу № 1 від 22 лютого 2021, платіжної інстуркції № 35 від 23.02.2021 року вбачається, що право вимогу від АТ «Альфа Банк» перейшли до ТОВ «ФК Форт». При цьому, позивач в позовній заяві вказує, що 23.02.2021 між АТ «Альфа Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача, таким чином ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором укледним між АТ «Альфа Банк» та [PERSON] від 17.03.2017 року. Одночасно з цим, суду надано копію договору факторингу № 01-23-02/21 від 23.02.2021 року укладений між ТОВ «ФК ФОРТ» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС», у відповідності до умов якого, фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату і набуває належне клієнтові право вимоги до боржників за договорами, перелік яких наведено в додатку №1-1 до договору. згідно з п. 2.4 договору, з моменту переходу до фактора права вимоги, відповідно до умов п.2.3 цього договору, всі гарантії, надані боржником щодо заборгованості за Основними договорами, є дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правом вимоги фактору переходять всі інші пов`язані з ними права, в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідно до п.п. 1,2 акта приймання-передачі реєстру боржників від 23 лютого 2021 року до договору факторингу договору факторингу № 01-23-02/21, у відповідності та на виконання договору факторингу 01-23-02/21від 22 лютого 2021 року клієнт передав, а фактор отримав право вимоги, детальний опис складових якого наведений в додатку №1-1 до договору. Клієнт передав, а фактор прийняв згідно з вимогами п. 2.3.1. договору ресстр боржників клієнта від 23.02.2021 року на компакт-диску, складений за формою згідно із додатком № 1-2 до договора (а.с. 23). Проте, позивачем до позовної заяви не було долучено доказів переходу права вимоги до відповідача на підставі договору факторингу договору № 01-23-02/21від 23 лютого 2021 року, зокрема додатку № 1-1, витягу з ресстру боржників. За відсутності вказаних документів суд позбавлений можливості вставновити наявність права грошової вимоги позивача саме за кредитним договором від 17.06.2014\~року,\~який був\~укладенийміж АТ «Альфа-банк» та [PERSON] . Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 зазначив, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є\~належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Такий висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 у справі № 334/6972/17, від 27.09.2021 у справі № 5026/886/2012. Згідно з ч. 1ст. 13\~ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами право грошової вимоги до відповідача. Згідно з п.6 ч.1ст. 264 ЦПК України, ухвалюючи рішення суд, зокрема вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно дост. 133 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За приписами ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, то понесені позивачем судові витрати в розмірі 3028,00 грн, на підставі ст.141 ЦПК України, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed