Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

У червні 2024 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив визнати право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] : загальною площею 35,50 кв.м., жилою площею 17,10 кв.м., що складається з однієї житлової кімнати жилою площею 17,10 кв.м., кухні площею 6,9 кв.м., ванної кімнати площею 3,2 кв.м., коридору площею 4,4 кв.м., вбудованої шафи площею 0,9 кв.м., обладнана лоджією площею 3,0 кв.м., розташованої на 12 поверсі 14-поверхового будинку, висота приміщень 2,54 м; придбаної за договором купівлі-продажу, укладеним 23 серпня 1996 року у м. Києві на Товарній біржі «Українська біржа «Десятинна» на виконання біржового контракту, зареєстрованого на Товарній біржі «Українська біржа «Десятинна» 23 серпня 1996 року за №6181, зареєстрованим на Товарній біржі «Українська біржа «Десятинна» за реєстраційним №6181-А/2981, посвідченим заступником генерального директора - начальником юридичного відділу Товарної біржі «Українська біржа «Десятинна» [PERSON], зареєстрованим у Комунальному підприємстві Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 02 вересня 1996 року за реєстраційним №226. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 23 серпня 1996 року на Товарній біржі «Українська біржа «Десятинна» між [PERSON] (покупець) та [PERSON] та [PERSON] (продавці) укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу від 23 серпня 1996 року сторонами правочину повністю виконано, на даний час позивач використовує квартиру як законний власник. Відповідно до норм законодавства, чинних на дату укладення договору купівлі-продажу, договір, який зареєстровано на Товарній біржі не підлягав нотаріальному посвідченню. Однак, право власності позивача на квартиру зареєстровано не було, оскільки договір купівлі-продажу квартири нотаріально не посвідчений. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 липня 2024 року відкрито загальне позовне провадження. 21.10.2024 до суду надійшли пояснення третьої особи щодо позовної заяви, у яких представник зазначає, що Департамент з питань реєстрації м. Києва не здійснював реєстраційних дій щодо кв. [ADDRESS] та інформація щодо реєстрації права власності на даний об`єкт нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня. 29.10.2024 до суду надійшли пояснення відповідача, у яких представник Київської міської ради просить суд прийняти рішення відповідно до норм законодавства, конкретної позиції по справі не висловлює. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07 листопада 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Учасники у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час та місце судового розгляду. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч.2 ст.247 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, 23 серпня 1996 року на Товарній біржі «Українська біржа «Десятинна» між [PERSON] (покупець) та [PERSON] та [PERSON] (продавці) укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] загальною площею 35,50 кв.м. Договір купівлі-продажу від 23 серпня 1996 року зареєстрований на Товарній біржі «Українська біржа «Десятинна» за реєстраційним №6181-А/2981. Так, згідно з п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Отже, правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК Української РСР (у редакції 1963 року). Згідно з ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» №1957 ХІІ від 10.12.1991, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно зі ст.153 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Так, сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі - продажу квартири, виконання договору відбулося. Статтею 41 Конституції України, встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст.335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Вказана правова позиція узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України у постанові суду від 07 жовтня 2015 року у справі №1622цс15. Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved