Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-22 00:00:00

\~АТ «ПУМБ» звернулося до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому прохає стягнути з [PERSON] на користь АТ «ПУМБ» заборгованість за кредитними договорами в сумі 53\~648 грн 66 коп. та судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 422 грн 40 коп. Заявлені вимоги мотивують тим, що 03.12.2019 між АТ «ПУМБ» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №3001472463901 за яким [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 8\~898 грн та 25.02.2020 було укладено кредитний договір №2001558060801 за яким [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 30\~000 грн. У зв`язку з невиконанням відповідачем [PERSON] зобов`язаннь за кредитним договором належним чином у останнього, станом на 09.09.2024 виникла заборгованость за кредитним договором №3001472463901 від 03.12.2019 5672 грн 45 коп., з яких 3\~001 грн 95 коп. заборгованість за кредитом, 89 коп. заборгованість за процентами; 2\~669 грн 61 коп. заборгованість за комісією та за кредитним договором №2001558060801 від 25.02.2020 в сумі 47\~976 грн 21 коп., з яких 29\~996 грн 06 коп. заборгованість за кредитом та 17\~980 грн 15 коп. заборгованість за процентами. Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 20.11.2024 позовна заява АТ «ПУМБ» прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому не погоджується з обставинами, на яких ґрунтуються позовні вимоги АТ «ПУМБ». Зазначає, що з документів, доданих до позовної заяви убачається, що надані позивачем суду розрахунки заборгованості, вимоги про стягнення якої заявлені, не є обґрунтованими, оскільки не дають можливості перевірити правильність нарахування. Вважає, що позивачем не доведено розмір позовних вимог, а також що позивачем пропущено строк позовної давності. Тому, відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України судом розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши приєднані до справи матеріали, судом встановлено, що 03.12.2019 [PERSON] підписав заяву №3001472463901 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, чим підтвердив прийняття публічної пропозиції ПАТ «ПУМБ» на укладення цього договору. Відповідно до пунктів 2\~- 5 цієї заяви відповідач [PERSON] приєднався до зазначеного договору на отримання кредиту строком на 20 місяців у сумі 8 898 грн, із розміром процентної ставки - 0,01 % річних та розміром комісії за обслуговування кредитної заборгованості\~3,00 %. АТ «ПУМБ» додано до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості [PERSON] перед Акціонерним товариством за кредитним договором №3001472463901 станом на 09.09.2024 включно, згідно якого заборгованость [PERSON] за кредитним договором №3001472463901 від 03.12.2019 складає 5672 грн 45 коп., з яких 3\~001 грн 95 коп. заборгованість за кредитом, 89 коп. заборгованість за процентами; 2\~669 грн 61 коп. заборгованість за комісією. 25.02.2020 [PERSON] підписав заяву №2001558060801 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, чим підтвердив прийняття публічної пропозиції ПАТ «ПУМБ» на укладення цього договору. Відповідно до вказаної заяви [PERSON] прохає відкрити на його ім`я поточний рахунок у гривнях та надати кредитну карту та встановити кредитний ліміт у сумі 30\~000 грн. Строк дії кредитного ліміту 12 місяців з дня надання кредитного ліміту. Зі спливом вказаного строку дія кредитного ліміту продовжується кожного разу на такий самий строк у разі відсутності заперечень будь якої із сторін або підстав для його скорочення у порядку, визначеному ДКБО. Стандартна процентна ставка складає 47,88%. Реальна річна процентна ставка складає 47 ,88%. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) складає 12\~577 грн 58 коп. АТ «ПУМБ» додано до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості [PERSON] перед Акціонерним товариством за кредитним договором №2001558060801 станом на 09.09.2024 включно, згідно якого заборгованость [PERSON] за кредитним договором №2001558060801 від 25.02.2020 складає 47\~976 грн 21 коп., з яких 29\~996 грн 06 коп. заборгованість за кредитом та 17\~980 грн 15 коп. заборгованість за процентами. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частинами 1, 2 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 526 ЦК України передбачено, що Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є\~укладеним,\~якщо сторони\~досягли згоди\~з усіх\~істотних умов\~договору. Істотними\~умовами договору\~є умови\~про предмет\~договору,\~умови,\~що визначені\~законом як\~істотні або\~є необхідними\~для договорів\~даного виду,\~а також\~усі ті\~умови,\~щодо яких\~за заявою\~хоча б\~однієї із\~сторін має\~бути досягнуто\~згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Частиною 1 ст.77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Договором, на якому базуються правовідносини сторін, є заяви відповідача [PERSON] від 04.12.2019 та 25.02.2020 про отримання кредитних коштів. У цій заяві, підписаній сторонами, наявні умови договору про встановлення процентної ставки за користування кредитними коштами, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості, та інші умови. Крім того, позивачем додано до матеріалів справи підписаний паспорт споживчого кредиту, який також містить інформацію про умови кредитування із зазначенням розміру кредиту, відсотків за користування кредитним коштами, розмір комісії, які є аналогічними у заяві на приєднання. За таких обставин, судом встановлено, що [PERSON] , підписавши 04.12.2019 заяву № 3001472463901 та 25.02.2020 заяву № 2001558060801 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту, був обізнаний про розмір відсотків, процентної ставки за користування кредитними коштами, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості та розмір штрафу за порушення зобов`язання, отже йому були відомі істотні умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи те, що суд встановив факт укладення кредитного договору, отримання відповідачем коштів за цим договором та факт неповернення відповідачем у відповідності до умов вказаних у договорі та у строки визначені сторонами, а також доведено, що відповідач [PERSON] був повідомлений про умови кредитування, суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ «ПУМБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають до часткового задоволення. Так, з відповідача [PERSON] на користь АТ «ПУМБ» підлягає стягненню заборгованість в загальній сумі 50 979 грн 05 коп., яка складається заборгованості за договором\~№3001472463901 від 03.12.2019\~в сумі\~3\~002 грн 84 коп., з яких 3\~001 грн 95 коп.- заборгованість за кредитом та 89 коп. заборгованість за процентами; та заборгованості за\~кредитним договором\~№2001558060801 від 25.02.2020\~в сумі\~47\~976 грн 21 коп., з яких 29 996 грн 06 коп. - заборгованість за кредитом та 17\~980 грн 15 коп. заборгованість за процентами. Щодо стягнення заборгованості за комісією за надання кредиту за договором №3001472463901 від 03.12.2019 в сумі 2\~669 грн 61 коп., суд зазначає наступне. 16.10.2011 набрав чинності\~Закон України № 3795-VI від 22.09.2011 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону, є нікчемною. За загальним правилом, передбаченим\~ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 2, 3\~ст. 215 ЦК України\~визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011\~у справі щодо офіційного тлумачення положень п. 22, 23 ст.\~1, ст.\~11, ч. 8 ст.\~18, ч. 3 ст.\~22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~у взаємозв`язку з положеннями ч. 4\~ст. 42 Конституції України\~(справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення п. 22, 23 ст.\~1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4\~ст. 42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною 4\~ст.42 Конституції України\~передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі\~ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 №168\~банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно із ч. 3\~ст. 13 ЦК України\~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до ст. 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом ч.3 ст. 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті\~ЦК України\~зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Частиною 1, 2\~ст. 228 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09.12.2019 у справі №524/5152/15-ц (провадження №61-8862сво18) дійшла висновку про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є в силу\~ст. 228 ЦК України\~нікчемними. У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі №916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Отже, суд приходить до висновку, що положення п.2.5 Договору про сплату комісії за надання кредиту є нікчемними в силу\~ст.228 ЦК України. А тому в задоволенні вимог про стягнення з відповідача комісії за кредитним договором №3001472463901 від 03.12.2019 в сумі 2\~669 грн 61 коп. слід відмовити. Стосовно вимоги відповідача про застосування строків позовної давності. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частинами ч.4,5 ст. 267 ЦК України\~передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої\~статті 261 ЦК України\~при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 у справі №385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. З наданих доказів суд вбачає, що порушення відповідачем кредитних зобов`язань почалося з вересня 2020 року. 09.09.2024 позивачем направлено відповідачу письмову вимогу про погашення заборгованості (в межах досудового врегулювання спору). 11.11.2024 позовну заяву подано до суду. Водночас, згідно п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами внесеними постановою КМУ від 19.08.2022 №928) встановлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19.12.2020 до 30.06.2023 на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20.05.2020 №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22.07.2020 №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Таким чином, враховуючи вказані обставини, позовна давність (три роки) на момент звернення з позовом до суду не сплинула і тривала щонайменше аж до закінчення дії карантину в Україні. Також, згідно п. 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Так, Указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з 24.02.2022 було введено в Україні воєнний стан, який діє і на даний час. Таким чином, враховуючи вказані обставини, позовна давність (три роки) на даний час не сплинула і буде тривати щонайменше аж до закінчення дії воєнного стану в Україні. За вказаних обставин, заява відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки сплив строків позовної давності за цими вимогами не знаходить законодавчого підтвердження та спростовується доданими до матеріалів справи доказами. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial