Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (далі - Компанія) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Позов в частині стягнення заборгованості за договором кредитної лінії № 906966910 від 05.07.2021 року обґрунтований тим, що 05.07.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальність "Манівео швидка фінансова допомога" (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір кредитної лінії № 906966910, на виконання умов якого позичальник отримав кредитні кошти. 28.11.2018 між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон Плюс" укладено договір факторингу № 28/1118-01, у відповідності до якого до ТОВ "Таліон Плюс" перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором кредитної лінії № 906966910. 20.10.2022 між ТОВ "Таліон Плюс" та Компанією укладено договір факторингу № 20102022, у відповідності до якого ТОВ "Таліон Плюс" передало (відступило) Компанії за плату належні йому права вимоги, а Компанія прийняла належні ТОВ "Таліон Плюс" права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до вказаного реєстру від 21.10.2022, Компанія набула права грошової вимоги до відповідача в сумі 41794,75 грн, з яких: 11750 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 30044,75 грн - сума заборгованості за відсотками. Таким чином, відповідач має непогашену заборгованість перед Компанією в розмірі 41794,75 грн. Крім цього вказує, що 13.07.2021 року між [PERSON] та ТОВ "Гоуфінгоу" укладено кредитний договір №3729806466/446418. Зазначає, що 19.04.2022 між ТОВ "Гоуфінгоу" та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" було укладено договір факторингу №19042022-Г, у відповідності до умов якого ТОВ "Гоуфінгоу" передає (відступає) ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" за плату належні йому права вимоги, а останнє приймає належні ТОВ "Гоуфінгоу" права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. Стверджує, що відповідно до реєстру боржників від 19.04.2022 до договору факторингу №19042022-Г від 19.04.2022 ТОВ "ФК "ЄАПБ" набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 9937,50 грн., з яких: - 2500,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; - 7437,50 грн сума заборгованості за відсотками. Ухвалою від 25.10.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У відзиві на позов сторона відповідача проти задоволення позову заперечила, посилаючись на сплив позовної давності, недоведення укладення кредитних договорів, відсутності допустимих доказів перерахування кредитних коштів за договорами з посиланням на Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", безпідставного нарахування "кабальних" відсотків поза межами дії договорів, невиникнення у відповідача обов`язку повернення грошових коштів, непередбачення у договорі факторингу наступного відступлення фактором права грошової вимоги третій особі. У судове засідання представник позивача не з`явилася, у прохальній частині позовної заяви просила проводити розгляд справи за її відсутності, проти винесення судом заочного рішення не заперечила. Представником відповідача подано до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, категорію та складність справи, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року (серія А, №303А, п.2958), згідно якого Суд повторює, що згідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. За змістом статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05.07.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальність "Манівео швидка фінансова допомога" (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір кредитної лінії № 906966910, за яким товариство надало відповідачу кредит у розмірі 11750 грн. Договір укладено у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Фінансова установа зобов`язання за договором виконала, що підтверджується платіжним дорученням від 05.07.2021 року на суму 11750 грн. Зі свого боку, відповідач порушив умови договору в частині неповернення кредиту та несплати відсотків за його користування та не виконав взяті на себе зобов`язання, тобто в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов`язань. Між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон Плюс" укладено договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 та додаткова угода № 26 від 31.12.2020 року про викладення договору факторингу в новій редакції, відповідно до яких до ТОВ "Таліон Плюс" перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 906966910, що підтверджується витягом із реєстру прав вимоги № 150 від 07.09.2021 року. Наведене узгоджується із положеннями ст. 1078 ЦК України та п. 1.3 цього договору факторингу, відповідно до положень яких предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). При цьому, пунктом 5.3.3 договору факторингу передбачено, що фактор вправі розпоряджатися правом вимоги на свій власний розсуд, в тому чисоі відступати право вимоги на користь третіх осіб. Наведене узгоджується із положеннями ст. 1083 ЦК України. 20.10.2022 між ТОВ "Таліон Плюс" та Компанією укладено договір факторингу № 20102022, у відповідності до якого ТОВ "Таліон Плюс" передало (відступило) Компанії за плату належні йому права вимоги, а Компанія прийняла належні ТОВ "Таліон Плюс" права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. Згідно реєстру №м1 від 21.10.2022 року на виконання договору факторингу від 20.10.2022 № 20102022 ТОВ "ФК "ЄАПБ" набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 41794,75 грн. Частиною 1 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. У відповідності зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту статей 512, 513 ЦК України слідує, що зміна кредитора у зобов`язанні здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідного договору в тій же самій формі, що і угода, за якою права відступаються. При цьому, боржник не приймає ніякої участі в підписанні договору про відступлення та не є його стороною. У відповідності до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно із ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. За змістом ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідачем не виконано зобов`язань, визначених кредитним договором № 906966910, порушено умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування. Згідно пунктів 5, 6 частини 1 статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до частин 1, 3, 8, 12 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію" передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно п. 1.1 договору кредитної лінії № 906966910 від 05.07.2021 за цим договором кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії, у розмірі кредитного ліміту на суму 11750 грн, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому договорі. У пункті 1.5 кредитного договору визначено, що загальна сума кредиту за цим договором складається з сум кредиту (Траншів) отриманих протягом всього строку дії договору. Пунктом 1.7 договору встановлено, що кредитна лінія надається строком на 30 днів (далі - Дисконтний період) від дати отримання кредиту позичальником. Відповідно до п. 1.9 договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, які нараховуються в наступному порядку: 1.9.1 виключно на період строку визначеного в п. 1.7 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою у розмірі 423,40 процентів річних, що становить 1,16 процентів від суми кредиту за кожен день користування ним; 1.9.2 за умови продовження строку дисконтного періоду, на умовах п. 1.8 договору, з наступного дня після закінчення вказаного в п. 1.7 договору строку, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за індивідуальною процентною ставкою в розмірі 604,99 процентів річних, що становить 1,66 процентів в день від суми кредиту за кожен день користування ним. Кредитодавець, за своїм вибором, може надавати позичальнику знижки на розмір індивідуальної процентної ставки, про що останній інформується в особистому кабінеті. 1.9.3 якщо позичальник користуватиметься кредитом після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку передбаченому п. 1.8 договору, умови щодо нарахування процентів дисконтною та індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою у розмірі 620,50 процентів річних, що становить 1,70 процентів в день від суми кредиту за кожен день користування ним, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити кредитодавцю різницю між нарахованими процентами за базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за дисконтною та індивідуальною процентними ставками за весь строк користування кредитом протягом дисконтного періоду. Згідно п. 4.2 договору строк дії цього договору обчислюється з моменту його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором та до закінчення строку надання кредиту. Пунктом 4.4 закріплено, що сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та кредитодавцем в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до правил та Закону України "Про електронну комерцію", що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис. З наведеного вбачається, що між сторонами було укладено договір, з умовами яких погодився відповідач, засвідчивши це електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, що у відповідності ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис. Кредитну суму отримано відповідачем одним траншем, що підтверджується платіжним дорученням від 05.07.2021 на суму 11750 грн. Згідно розрахунку заборгованості, відсотки нараховувались за кожен день, починаючи з дати отримання повної суми кредитних коштів і до закінчення Дисконтного періоду, надалі було застосовано підвищений відсоток, що узгоджується із положеннями кредитного договору. Таким чином, загальний розмір відсотків, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з 05.07.2021 по 21.10.2022 становить 30044,75 грн. З огляду на те, що матеріалами справи підтверджено зарахування на картку відповідача кредитних коштів, а також, за відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження оскарження укладеного кредитного договору, та відсутніх доказів на спростування утвореної заборгованості, тому суд дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог, що дає підстави для задоволення позов в частині стягнення 41794,75 грн заборгованості за кредитним договором № 906966910. Посилання відповідача на недоведеність отримання/видачі кредитних коштів в цій частині спростовується наданими зазначеним вище платіжним дорученням. Також, необґрунтованими є доводи щодо наданого розрахунку заборгованості та його неналежності, оскільки ним не подано будь-якого іншого контррозрахунку. Крім цього, суд враховує доведеність переходу права вимоги за кредитним договором № 906966910 від 05.07.2021 від ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога", до ТОВ "Таліон плюс" та ТОВ "ФК "ЄАПБ". Правочин, який є доказом переходу права вимоги до ТОВ "ФК"ЄАПБ" за кредитним договором, є договір факторингу № 20102022 від 20.10.2022, відповідно до умов, якого первісний кредитор ТОВ "Таліон плюс" гарантує дійсність відступленої права вимоги. При цьому, не будучи у ТОВ "Таліон плюс" права вимоги за кредитним договором № 906966910, не було б предмету договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022, тобто, ТОВ "Таліон плюс" укладаючи договір факторингу з ТОВ "ФК"ЄАПБ" гарантував дійсність відступленої права вимоги, що узгоджується з умовами договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022. Наданий позивачем належний та допустимий доказ (копію клатіжного доручення) містять відомості про перерахування кредитних коштів відповідачу за кредитним договором № 906966910 від 05.07.2021 року, що відповідає положенням ст. 1046 ЦК України, відповідно до якої договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до витягу з реєстру від 21.10.2022 року прав вимоги № 1 до договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022 року, Компанія набула права грошової вимоги до відповідача в сумі 41794,75 грн, з яких: 11750,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 30044,75 грн - сума заборгованості за відсотками. Таким чином, оцінюючи подані докази в їх сукупності, відповідач має непогашену заборгованість перед Компанією в розмірі 41794,75 грн. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Всупереч вимогам процесуального законодавства, відповідач не надав доказів повної або часткової сплати заборгованості за цим кредитним договором, не спростував розмір заборгованості, заявлений до стягнення позивачем, заперечень щодо розрахунку суми заборгованості та власного розрахунку суду не надав, а також не спростував наявність фактичних та правових підстав звернення позивача з позовом до суду. Посилання відповідача на сплив позовної давності є необрунтованим з огляду на положення пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України й продовженням періоду дії воєнного стану в Україні. Укладення кредитного договору № 906966910 матеріалами справи доведено, а тому між сторонами виникли зобов`язальні відносини. Додане до матеріалів справи платіжне доручення є належним та допустимим доказом перерахування кредитних коштів за кредитним договором, зщо узгоджується із положеннями Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Твердження відповідача про непередбачення у договорі факторингу наступного відступлення фактором права грошової вимоги третій особі спростовується змістом цього ж договору. Враховуючи викладене, в частині заявлених вимог про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії № 906966910 від 05.07.2021 року, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов в цій частині таким, що підлягає задоволенню, оскільки встановлено, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе за договором зобов`язання, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у заявленому розмірі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім цього, позивач посилається на укладення 13.07.2021 року між ТОВ "Гоуфінгоу" та [PERSON] договору про надання фінансового кредиту №3729806466/446418 шляхом його підписання електронним підписом з одноразовим ідентифікатором. Також, 19.04.2022 року між ТОВ "Гоуфінгоу" та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" було укладено договір факторингу №19042022-Г, у відповідності до умов якого ТОВ "Гоуфінгоу" передає (відступає) ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" за плату належні йому права вимоги, а останнє приймає належні ТОВ "Гоуфінгоу" права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. Стороною позивача надано копію реєстру боржників від 19.04.2022 до договору факторингу №19042022-Г від 19.04.2022, з посиланням на те, що ТОВ "ФК "ЄАПБ" набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 9937,50 грн., з яких: - 2500,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; - 7437,50 грн сума заборгованості за відсотками. Згідно зі ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Кредитний договір, як і договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Аналогічні за змістом висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц. При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Позивачем ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що позикодавцем були перераховані грошові кошти відповідачу в розмірі, що передбачений договором про надання фінансового кредиту №3729806466/446418, а відповідач ці кошти отримав. Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Водночас, за правилами статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до пункту 1.3. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, чинній на день виникнення правовідносин, встановлено, що вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними. Відповідно до пункту 1.13 вказаної Інструкції, під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Ця Інструкція встановлює правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера; платіжного доручення; платіжної вимоги-доручення; платіжної вимоги; розрахункового чека; інкасового доручення (розпорядження). Згідно із пунктом 2.14 Інструкції банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов`язково заповнює реквізити "Дата надходження" і "Дата виконання", а банк стягувача - "Дата надходження в банк стягувача" (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. Таким чином, належним та достовірним доказом проведення безготівкового розрахунку є, зокрема, відповідний платіжний документ, передбачений положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, заповнений відповідно до вимог цього нормативного документу, та який містить відповідні відмітки про виконання цього платіжного документа банком платника. Належних та допустимих доказів щодо фактичного перерахування кредитних коштів та підтвердження заборгованості відповідача за договором № 3729806466/446418 позивачем суду не надано. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Разом з тим, позивачем на підтвердження своїх вимог про стягнення заборгованості за договором № 3729806466/446418 не надано належних та допустимих доказів (письмових або електронних), які б відповідали вимогам процесуального законодавства, перерахування грошових коштів на користь відповідача. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial