Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-09 00:00:00

Адвокат Келембет І.М. в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 18.01.2019 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 18.01.2019 року Центральним районним у м.Дніпрі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. В період шлюбу у подружжя [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 16.07.2019 року Новокодацьким районним у м.Дніпрі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. 05.09.2024 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі №202/9649/24 шлюб між сторонами розірвано. [PERSON] працює та має стабільний дохід, має задовільний стан здоров`я, тому має реальну можливість надавати матеріальну допомогу на утримання малолітнього сина [PERSON] . Позивач витрачає значні кошти на придбання сину [PERSON] одягу, взуття та всього необхідного для навчання та розвитку дитини. На пропозицію позивача щодо матеріального утримання малолітнього сина в добровільному порядку на теперішній час відповідач не погоджується. На підставі зазначеного просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з урахуванням щорічної індексації згідно закону починаючи з дати подання позову. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2024 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 24.12.2024 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в котрому просить поновити пропущений процесуальний строк на подачу відзиву на позов та визначити аліменти у розмірі 1/6 частки від його заробітку (доходу) на утримання малолітнього сина [PERSON] , але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визнаючи частково позовні вимоги відповідач зазначив, що він як батько малолітнього [PERSON] , добровільно виконує в повному обсязі свої батьківські обов`язки, адже він розуміє, що утримувати свою дитини це моральний та найважливіший обов`язок батьків. Щодо визначення розміру аліментів на утримання сина [PERSON] зазначив, що [INFO] під час попереднього шлюбу з [PERSON] , у колишнього подружжя народилась донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 10.09.2013 року, виданим Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Проте, позивач у своєму позові жодним чином не зазначила про наявність у нього від попереднього шлюбу дитини, якій він, на виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 21.05.2014 року по справі №199/1909/14-ц в рамках виконавчого провадження №43811157 від 25.06.2014 року, сплачує аліменти в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу). Так, із народженням другої дитини у відповідача змінилося сімейне становище, а зі сплатою аліментів на утримання другої дитини, його матеріальне становище значно погіршилось, що унеможливлює сплати аліментів у розмірі 1/4 від доходу відповідача. Таким чином, він частково визнає позов в частині плати аліментів на утримання своєї дитини, [PERSON] , в розмірі 1/6 від батьківського доходу. В обґрунтування поважності причин пропуску процесуального строку на подання відзиву на позов посилається на те, що з початком повномасштабного вторгнення Росії на територію України на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 року, його було мобілізовано, що підтверджується даними з військового квитка серії [NUMBER] від 28.02.2022 року. До теперішнього часу він виконує свої функціональній обов`язки в складі Збройних Сил України та забезпечує обороноздатність держави. Враховуючи наведене, зокрема позмінний 24-годинний графік робочого часу, виняткову важливість його обов`язків, беручи до уваги тривалі відключення світла, а також з урахуванням того, що відповідач не є фахівцем у галузі права та потребував для формування своєї правової позиції залучення відповідного спеціаліста, просить суд визнати вищевказані обставини поважними та об`єктивними, такими, що не залежать від його волі. 09.01.2025 року представником позивача подано до суду заперечення щодо поновлення попущеного процесуального строку на подачу відзиву на позовну заяву. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Келембет І.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити частково, в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку. Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 18 січня 2019 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05\~вересня 2024 року у справі №202/9649/24. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 16.07.2019 року Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, [INFO] у сторін народився син [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис №407, батьком дитини зазначено [PERSON] , а матір`ю [PERSON] . Дитина, [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю - позивачем у справі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що не заперечується відповідачем. З долучених відповідачем до матеріалів справи доказів встановлено, що відповідно до рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.05.2014 року по справі №199/1909/14-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 11.03.2014 року та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до військового квитка серії [NUMBER] , виданого 28.02.2022 року, та довідки начальника [INFO] від 23.12.2024 року №5/30/21165, [PERSON] перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації в [INFO] . На підтвердження факту утримання неповнолітнього сина [PERSON] , відповідачем до матеріалів прави долучені квитанції про перерахування коштів (аліментів) позивачу через АТ КБ «Приватбанк», а саме: 10.06.2024 року на суму 5400 грн; 07.07.2024 року на суму 5400 грн; 22.08.2024 року на суму 5400 грн; 08.09.2024 року на суму 5400 грн; 11.10.2024 року на суму 5400 грн; 11.11.2024 року на суму 5400 грн. Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Частинами восьмою, дев`ятою статті 7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У§ 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27.11.1992, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, вони зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст.141, 180 СК України). Пунктами 15, 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 за №3 передбачено, що відповідно до статті 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до її повноліття. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Станом на дату розгляду справи сину сторін [PERSON] виповнилось 5 років. Згідно із Законом України «Про Державний бюджет на 2024 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років становить 2?563 гривень. Відповідно до положень ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК). В той же час суд враховує положення ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, ч.ч.7,8 ст.7 Сімейного кодексу України визначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, за змістом яких суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Дитина сторін проживає разом із матір`ю, позивачем [PERSON] , а відтак основний тягар по її утриманню, що включають в себе також незаплановані (непередбачувані) витрати, лежать саме на позивачеві. Адже утримання дітей не зводиться виключно до суми стягуваних аліментів із платника. Це поняття є набагато ширшим, як у матеріальному, так і в моральному аспекті. Надання коштів на утримання дитини в добровільному порядку не позбавляє позивача права звернутись за отриманням аліментів в примусовому порядку для забезпечення дисципліни та стабільності щодо утримання дитини. Вказане зобов`язання нерозривно пов`язано з особою відповідача як батька дітей. Беручи до уваги вищевикладене, в тому числі й те, що дитина проживає разом з матір`ю, на яку окрім матеріального забезпечення дітей покладено й обов`язок у постійному їх вихованні, контролі, що потребує більше моральних витрат, враховуючи вік дитини, стан здоров`я платника аліментів, який є працездатною особою, наявність у відповідача іншої неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , проходження відповідачем військової служби, враховуючи, законодавче встановлення розміру аліментів на дитину та законодавче обмеження загального розміру відрахувань із заробітної плати, з відповідача підлягають стягненню аліменти на користь позивача на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), який є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та буде відповідати вимогам закону та принципам справедливості, не порушить інтересів відповідача та позивача по справі. Сторонами суду не надано відомостей про їх матеріальний стан. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Таким чином, враховуючи, що позивач є звільненою від сплати судового збору при зверненні до суду із даним позовом, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 гривень.

Outcome: partial