Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач \~ [PERSON] \~звернулась \~до суду\~з позовом до Вінницької міської ради про визнання права власності. Позов мотивовано тим, що до вересня 2024 року квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності: [PERSON] - 5/6 часток та [PERSON] - 1/6 частка. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.08.2024 року у справі № 127/5785/24 позов [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні задовольнити. Припинити право власності [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні - задоволити. Припинити право власності [PERSON] на 1/6 частки квартири [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/6 частки квартири [ADDRESS] кошти в розмірі 332 239 гривень, внесені нею згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №15 від 20.08.2024 року, на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Вінницькій області UA688201720355219002000000401. Дана обставина підтверджується Договором дарування частки квартири від 08.07.2021 року, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.07.2021 року, Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 серпня 2024 року у справі № 127/5785/24. При попередньому розгляді справи не ставилася вимога про визнання за мною права власності на 1/6 частки вищевказаної квартири в силу приписів постанови Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі справа № 169/740/20 (провадження № 61-774св23), де зроблено наступний висновок: «Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права(пункт 1) частини другої статті 16 ЦК України). Просила суд, визнати за [PERSON] , ІПН [NUMBER] право власності на 1/6 частки квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав за обставин викладених в справі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні при вирішенні справи покладався на розсуд суду. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що даний позов підлягає до задоволення зі слідуючих підстав. Судом встановлено,\~що до вересня 2024 року квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності: [PERSON] - 5/6 часток та [PERSON] - 1/6 частка. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.08.2024 року у справі № 127/5785/24 позов [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні задовольнити. Припинити право власності [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні - задоволити. Припинити право власності [PERSON] на 1/6 частки квартири [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/6 частки квартири [ADDRESS] кошти в розмірі 332 239 гривень, внесені нею згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №15 від 20.08.2024 року, на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Вінницькій області [NUMBER] (а.с.8-9). Дана обставина підтверджується Договором дарування частки квартири від 08.07.2021 року, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.07.2021 року, Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 серпня 2024 року у справі № 127/5785/24 (а.с.4-10). При попередньому розгляді справи не ставилася вимога про визнання за мною права власності на 1/6 частки вищевказаної квартири. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права. У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тлумачення вказаних норм свідчить, що: припинення права на частку в одного співвласника одночасно виступає для інших співвласників підставою набуття права на частку; рішення суду про припинення права на частку є підставою, з якою закон пов`язує набуття для іншого (інших) співвласника(-ів) права на частку; визнання права є способом захисту, що використовується при порушенні. Необхідність у застосуванні цього способу захисту виникає у випадках, коли оспорюється або не визнається право, тобто певне суб`єктивне право; у співвласника, який тільки пред`являє позов про припинення права на частку, відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюється. Рішення суду буде лише підставою для правонабуття. У випадку відсутності суб`єктивного права власності неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права; недопустими є поєднання конструкції позову про припинення права на частку (стаття 365 ЦК України) та визнання права (пункт 1) частини другої статті 16 ЦК України) одночасно. Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див. зокрема., постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)». Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved