Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

10.07.2024 р. адвокат Ключник А.В., яка представляє інтереси позивача, засобами поштового зв`язку звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] у розмірі 19203,18 грн., інфляційні втрати у розмірі 826,64 грн., 3% річних у розмірі 359,63 грн. В обґрунтування позову зазначає, що актом передачі житлових будинків, службових приміщень, майна у повне господарське відання КП "Житло-сервіс", затвердженого начальником головного управління житлового забезпечення від 16.08.2000 року, житловий будинок по [ADDRESS] передано на обслуговування Комунальному підприємству з експлуатації і ремонту житлового-фонду "Житло-сервіс". Відповідно до п. 2.2. Статуту предметом діяльності Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду "Житло-сервіс" є надання житлово-комунальних послуг споживачам. Між позивачем та відповідачем, який є власником квартири [ADDRESS] 13.05.2011 року укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, надалі - договір про надання послуг, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку [ADDRESS] , а споживачем своєчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених цим договором. У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про надання послуг, у останнього за період з червня 2020 року по лютий 2024 року виникла заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 19203,18 грн. Також, вважають, що відповідач має сплатити збитки від інфляції у розмірі 826,64 грн та три проценти річних у розмірі 359,63 грн за період з 01.08.2020 року по 31.01.2022 року та з 01.01.2024 року по 30.04.2024 року. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.07.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач не скористався правом подачі відзиву. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі N 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі N 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження N 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі N 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі N 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі N 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 та частини 8 статті 178 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що ордером на жиле приміщення №010250 серії Б [PERSON] видано квартиру [ADDRESS] . Актом передачі житлових будинків, службових приміщень, майна у повне господарське відання КП "Житло-сервіс", затвердженого начальником головного управління житлового забезпечення від 16.08.2000 року, житловий будинок по [ADDRESS] передано на обслуговування Комунальному підприємству з експлуатації і ремонту житлового-фонду "Житло-сервіс". Відповідно до п. 2.2. статуту предметом діяльності Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду "Житло-сервіс" є надання житлово-комунальних послуг споживачам відповідно до укладених договорів. 13.05.2011 року між Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду "Житло-Сервіс" та [PERSON] , який є власником квартири [ADDRESS] , укладено договір на обслуговування будинку і прибудинкової території. Згідно п. 1 вказаного договору, забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у буд. [ADDRESS] а споживачем своєчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених цим договором. Згідно п. 6 договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Платежі вносяться споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Відповідно до п. 9 договору за несвоєчасне внесення плати за цим договором із споживача стягується пеня у розмірі 0,1 % за кожний місяць простроченої оплати у разі встановлення законодавством іншого розміру пені сторони застосовують законодавчо встановлений розмір пені з моменту набрання чинності цим законом. Підпунктами 1, 5 п. 12 договору споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені цим договором строки. У разі несвоєчасного внесення платежів за послуги сплачувати пеню у розмірі, встановленому законом та/або договором. Підпунктом 3, 7 п. 13 договору виконавець має право нараховувати у разі несвоєчасного внесення споживачем плати за надані послуги пеню у розмірі, встановленому законом та/або договором. Заборгованість по платежах, передбачених цим договором, стягувати відповідно до чинного законодавства, а в разі накопичення заборгованості понад три місяці, порушувати питання погашення заборгованості в судовому порядку. Відповідно до п. 22 договору, договір набирає чинності з 13.05.2011 року після його підписання і діє на термін три роки до 13.05.20214 року, у разі коли за місяць до закінчення дії цього договору однією із сторін не заявлено у письмовій формі про розірвання договору або необхідність його перегляду, цей договір вважається продовженим на наступний термін. Згідно розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги заборгованість [PERSON] складає 19203,18 грн. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Договір, укладений між сторонами на підставі їх вільного волевиявлення, яке відповідало їх внутрішній волі, що свідчить про визначення відповідачем виконавця житлово-комунальних послуг самостійно. Відповідно до ст. 204 ЦК України, дійсність правочину презюмується. У ст. 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" N 2189-VIII визначено розмежування між поняттями житлова послуга та комунальна послуга. Так, житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо. Комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Таким чином, між сторонами 13.05.2011 року було укладено договір щодо надання житлових послуг, а тому в даному випадку підлягають застосуванню п. 3-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України N 2189-VIII "Про житлово-комунальні послуги", яким урегульовані договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, до введення в дію норм цього Закону, та не встановлено зобов`язання укладення нового договору протягом двох місяців. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Крім того, згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 901 та ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. За змістом ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.92 року N 572, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно ст. ст. 19, 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Споживач зобов`язаний: 1) укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; 5) оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень ст. 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору. Згідно з положеннями ст. ст. 526, 530, 611 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк (термін), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт ненадання послуг або зниження якості послуг (що є порушенням умов договору у розумінні ст. ст. 526, 530 ЦК України) повинен бути зафіксований належним чином (постанова ВС від 20.11.2019 року у справі N 640/18143/16-ц). У постанові від 07.02.2018 року у справі N 521/6969/15-ц Верховний Суд зазначив, що належним доказом ненадання житлово-комунальної послуги або зниження якості наданої послуги є звернення споживача до надавача послуг та складання сторонами акта-претензії. У разі не укладення сторонами договору про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, позивач повинен довести надання таких послуг, що є предметом спору у даній справі (постанова Верховного Суду від 10.12.2019 у справі N 907/563/18). Разом з тим, судом встановлено, що між сторонами у справі укладений відповідний договір. З часу укладення цього договору відповідач не звертався ні до КП ЕРЖФ "Житло-сервіс", ні до будь-якого державного органу із скаргами щодо ненадання послуг чи надання неякісних послуг. Сторони при укладенні договору погодили, що на момент укладення договору тарифи нараховуються у розмірах визначених розпорядженням КМДА, але розрахунки тарифів та інших щомісячних платежів можуть змінюватись зі зміною самих тарифів по розпорядженню виконавчого органу Київради (КМДА) (п. 2,3 договору). Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Тарифи на послуги, які надавались позивачем, формуються у відповідності з Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 року N 869 "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги". За таких обставин, визначаючи розмір заборгованості відповідача за оплату житлово-комунальних послуг, суд покладає в обґрунтування свого рішення наданий позивачем розрахунок як об`єктивний і належний доказ, що містить відомості щодо розміру нарахованих сум, здійснений на основі затверджених в установленому порядку норм та пропорційно до загальної площі належної відповідачу квартири. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, проте жодних доказів на спростування наданого позивачем розрахунку відповідач не надав. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Своїми правами, наданими йому цивільним процесуальним законодавством України, відповідач не скористався, жодного доказу на спростування доводів позивача, або доказів, які б свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлені до стягнення кошти, суду не надав, так само як і не скористався наданими цивільним процесуальним законодавством правом, зокрема, що витребовування доказів, щодо призначення по справі відповідної судової експертизи. Відповідач не виконав грошове зобов`язання, а отже він відповідно до положень ст. 625 ЦК України на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Згідно з наданим позивачем розрахунком збитки від інфляції становлять 826,64 грн та три проценти річних у розмірі 359,63 грн за період з 01.08.2020 року по 31.01.2022 року та з 01.01.2024 року по 30.04.2024 року. Наданий позивачем розрахунок є вірним і жодних доказів, які б його спростовували, стороною відповідача не надано, а тому суд покладає його в обґрунтування свого рішення. Отже на підставі наведених позивачем доводів і аргументів та оцінки наданих ним доказів, суд дійшов висновку про доведеність і обґрунтованість вимог КП "Житло-сервіс" про стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням інфляційної складової боргу та трьох процентів річних в загальному розмірі 20389,45 грн. Розподіл судових витрат. Позивачем заявлено вимогу про стягнення (відшкодування) з відповідача його витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. ст. 133, 141 ЦПК України. За приписами ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, на правничу допомогу. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно зі ст. ст. 133,137 ЦПК України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правничу допомогу, це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Оформленими у встановленому законом порядку документами, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, є квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки. Згідно з п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 10 від 17.10.2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Оскільки позивачем надано суду документальне підтвердження надання правової допомоги та витрат, а саме: договір про надання правової допомоги адвокатом від 10.01.2024 року, договір N 78 про залучення адвоката для надання послуг за договором про надання правничої допомоги N 13-24Т від 10.01.2024 року, попередній розрахунок суми судових витрат, детальний опис робіт (наданих послуг), акт виконаних робіт за травень 2024 до договору, вартість послуг за травень 2024, квитанцію про оплату послуг, суд доходить висновку про задоволення вимог в частині відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 028,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved