Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-26 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернувся з позовом до [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] , а також на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та на 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією адресою. [PERSON] заповіту не склав. Спадкоємцями за законом після смерті\~\~ [PERSON] у рівних частках є його діти: він [PERSON] та дочки [PERSON] і [PERSON] . У шестимісячний строк вони звернулися з заявами про прийняття спадщини до Першої дніпровської державної нотаріальної контори, де була заведена спадкова справа № 327/2018. Державний нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на те, що земельна ділянка по [ADDRESS] належить відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Позивач вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видано відповідачу, має бути визнано частково недійсним. Позивач зазначає, що [INFO] помер його дід [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на 2/3 частини будинку по [ADDRESS] , а також на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією адресою. За життя [PERSON] заповіту не склав. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] в рівних частках були його діти: син [PERSON] (батько позивача) і дочка [PERSON] (відповідач у справі). Тобто кожному з них належало по 1/2 частині спадкового майна. Його батько фактично прийняв спадщину після смерті своїх батьків, користуючись спадковим будинком, гаражем, який розташований у дворі будинку, де знаходився автомобіль марки «Москвич», велосипеди, що належали його батькам, інструменти для ремонту будинку, вудочки і гумовий човен. Факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] і [PERSON] підтверджується актом комісії, посвідченим квартальним комітетом, а також державним актом на право власності на землю на ім`я [PERSON] , який знаходиться у [PERSON] . Отже, його батько [PERSON] прийняв спадщину відповідно до статті 549 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, фактично вступивши в управління спадковим майном. Водночас відповідач [PERSON] приховала від нотаріуса факт прийняття спадщини його батьком [PERSON] , уклавши 22 грудня 1997 року після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , договір дарування домоволодіння на підставі довіреності, виданої [PERSON] на ім?я [PERSON] [INFO] , і яка з його смертю припинила свою дію. Крім того, після смерті [PERSON] відповідач набула у порядку спадкування право власності на земельну ділянку, 1/2 частина якої, на його думку, належала його батькові [PERSON] . Про порушення своїх спадкових прав він дізнався 30.10.2018 року, коли отримав довідку Головного управління держгеокадастру про реєстрацію за відповідачем права власності на земельну ділянку. За цих підстав позивач із урахуванням зміненого предмета позову просив установити факт прийняття його батьком [PERSON] спадщини після смерті свого батька, а його діда, - [PERSON] , визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видано 07 липня 1998 року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] , в частині 1/2 частки земельної ділянки для обслуговування будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , а також визнати за ним право власності на 1/6 частину цієї земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 22 травня 2019 року у даній справ було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Під час підготовчого провадження відповідачем [PERSON] був поданий відзив на позов, в якому вона позов не визнала, посилаючись на те, що батько позивача, а її брат [PERSON] ані на момент смерті матері, ані на момент смерті батька у будинку [ADDRESS] не мешкав. Був виписаний з цього будинку 15.02.1971 року. В установлений строк із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] не звертався. Не надавав нотаріусу документів, які підтверджують вступ в управління або володіння спадковим майном. За життя (протягом 21 року після смерті батька) не звертався до суду для продовження строку на прийняття спадщини або встановлення факту прийняття спадщини. Отже, вважає, що [PERSON] не прийняв спадщину після смерті їх батька. На думку відповідача, наданий позивачем акт від 23.02.2019 є неналежним доказом і не підтверджує факт прийняття спадщини [PERSON] . Відповідач у своєму відзиві також звертає увагу, що за життя батьків [PERSON] отримав у дар від баби житловий будинок по [ADDRESS] , в якому мешкав зі своєю сім`єю. За домовленістю в їх родині будинок з земельною ділянкою по [ADDRESS] мала успадкувати саме вона для подальшого проживання в ньому. В установлений законом строк вона звернулася до нотаріальної контори та прийняла спадщину після смерті батька, про що [PERSON] було відомо, але він не скористався своїм правом на прийняття спадщини. Видане їй нотаріусом свідоцтво про право на спадщину не оспорював. З огляду на наведене, відповідач вважала, що права позивача не порушені та просила відмовити в задоволенні позову. В свою чергу, позивач подав відповідь на відзив, в якій вважає, що факт прийняття його батьком [PERSON] спадщини підтверджується наявністю в нього державного акта на право приватної власності на землю, який після його смерті знаходиться у дочки [PERSON] . [PERSON] користувався спадковим майном: гаражем, розташованим на території домоволодіння по [ADDRESS] , в якому зберігався автомобіль, а також велосипедами, інструментами, гумовим човном. Відповідач приховала наявність іншого спадкоємця після смерті [PERSON] , внаслідок чого отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину земельної ділянки, яка їй не належить. У зв`язку з викладеним, позивач наполягав на задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою суду від 19 червня 2019 року були витребувані з Шостої дніпровської державної нотаріальної контори копія спадкової справи, яка заведена після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , а з Першої дніпровської державної нотаріальної контори копія спадкової справи, яка заведена після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Крім того, ухвалою суду від 19 червня 2019 року за заявою позивача застосовані заходи забезпечення позову у вигляді заборони [PERSON] вчиняти будь-які дії щодо відчуження 1/6 частини земельної ділянки загальною площею 0,0680 га, яка розташована по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 10 грудня 2019 року\~підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. 28 квітня 2021 року судом за клопотанням позивача була винесена ухвала\~про витребування у третьої особи [PERSON] для огляду в судовому засіданні оригіналу державного акта на право приватної власності на землю від 23 червня 1997 року № 003454. На виконання цієї ухвали [PERSON] була надана заява, в якій повідомлено про відсутність у неї вказаного документа. Ухвалою від\~16\~листопада 2021\~року провадження\~у справі\~зупинено до\~набрання законної\~сили судовим\~рішенням у\~цивільній справі\~№ 202/2792/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Євчук Ірина Леонідівна, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування. Ухвалою суду від 04 липня 2024 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 27 грудня 2024 року провадження у справі в частині позовних вимог про встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] закрито на підставі пункту 3 частини 1\~статті 255 ЦПК України, а саме у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримав та наполягав на його задоволенні. Відповідач [PERSON] та її представника адвокат Крихта А.А. у судовому засіданні позов не визнали, вважали позов безпідставним та просили відмовити в його задоволенні. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , а також представник третьої особи - Шостої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про розгляд справи. В матеріалах справи наявна заява Шостої дніпровської державної нотаріальної контори про розгляд справи без участі її представника. Крім того, в судовому засіданні 12.10.2020 були допитані свідки. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] його сусідка. Знав її батька та брата [PERSON] . Останній по [ADDRESS] не проживав, відвідував батьків, після їх смерті він приходив не часто, земельною ділянкою не користувався. Свідок [PERSON] пояснила, що з 1974 року проживає по [ADDRESS] . [PERSON] її сусідка. Брат останньої, [PERSON] , відвідував батьків. Після смерті батька продав його автомобіль, який знаходився у гаражі. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] його двоюрідна сестра. [PERSON] племінник. Батько позивача [PERSON] по [ADDRESS] не проживав. Доглядала їх батьків [PERSON] . Вона залишилася проживати в будинку. В гаражі знаходився автомобіль. Його продав [PERSON] . Спору з приводу спадщини у [PERSON] не було. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] її подруга. Остання мала гарні відносини з братом. Майно він з нею не ділив. Але на поминках [PERSON] сказала, що автомобіль батька з гаража забрав [PERSON] . Суд, з?ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає з наступних підстав: Судом установлено, що дідові позивача та відповідно батькові відповідача [PERSON] на підставі договору на право побудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою 1950 року належав житловий будинок [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 01 червня 2022 року та постановою Верховного Суду від 19 червня 2024 року, які постанові у справі 202/2792/24, в якій брали участь ті ж самі сторони [PERSON] і [PERSON] , встановлено, що за життя [PERSON] перебував у шлюбі зі [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, в тому числі на 2/3 частини будинку [ADDRESS] , який був збудований подружжям [PERSON] та [PERSON] , кожному з яких належало по 1/2 частині у спільному майні. В 1996 році після смерті [PERSON] належна їй частка у житловому будинку у розмірі 1/2 частини була успадкована чоловіком [PERSON] , сином [PERSON] та дочкою [PERSON] . Враховуючи, що [PERSON] вже належала 1/2 частина у спільному майні подружжя, то після смерті дружини [PERSON] стало належати 2/3 у праві власності на будинок. Зазначені обставини сторонами під час судового розгляду не заперечувалися. Крім того, згідно з наявною у справі копією Державного акта на право приватної власності на землю, виданого 23.06.1997 Дніпропетровською міською радою народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів 20.02.1997 № 215 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 003454, [PERSON] належала на праві власності земельна ділянка площею 0,068 гектарів, що розташована на території [ADDRESS] та передана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Отже, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] та на земельну ділянку, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією адресою. [PERSON] заповіту за життя не склав. Спадкоємцями за законом після його смерті були його діти: син [PERSON] (батько позивача) та дочка [PERSON] (відповідач). Після смерті [PERSON] до Шостої дніпропетровської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулася його дочка [PERSON] . При цьому 22 грудня 1997 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук І.Л. 01.02.1997 року за № 4024, та [PERSON] , був укладений договір дарування житлового будинку, відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 600 кв.м., лишки 85 кв.м. Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук І.Л. 22.12.1997 року та зареєстрований у реєстрі за № 4148. 07 липня 1998 року державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема на земельну ділянку площею 0,0680 га в межах згідно з планом, що розташована на території [ADDRESS] та належить померлому на підставі державного акта на право приватної власності на землю (дублікат виданий Дніпропетровською міською радою 15.06.1998). Крім того, згідно з наявною у справі копією листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 30.10.2018 станом на 01.01.2013 у державному реєстрі земель м. Дніпропетровська зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,0680 га по [ADDRESS] за [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 14.09.1998 № 020487. Також судом установлено, що [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті до Першої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом звернулися його дочка [PERSON] та син [PERSON] (позивач). Дочкою [PERSON] була подана заява про відмову від спадщини на користь [PERSON] . 21.12.2018 [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, а саме частину житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори Білецькою В.І. від 21.12.2018 було відмовлено у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину - домоволодіння [ADDRESS] та земельну ділянку, що розташована за цією адресою. Відмова нотаріуса у вчиненні даної нотаріальної дії мотивована тим, що згідно з довідкою Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 24.10.2018 за вих.. № 15725 та згідно з листом Головного управління держгеокадастру у Дніпропетровській області від 30.10.2018 № 29-4-0.38-2239/107-18 право власності на домоволодіння та земельну ділянку по [ADDRESS] зареєстроване за іншої особою [PERSON] . Не погодившись із вказаною відмовою, позивач у квітні 2019 року звернувся з до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук Ірина Леонідівна, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання договору дарування житлового будинку недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку (цивільна справа № 202/2792/19). Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 01 червня 2022 року вищевказаний позов був задоволений. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , укладений 22 грудня 1997 року між [PERSON] , який діяв за дорученням від імені [PERSON] , і [PERSON] , посвідчений 22 грудня 1997 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук І.Л. за реєстровим № 4148. Встановлено факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] та [PERSON] та визнано за позивачем право власності на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 01 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові. Постановою Верховного Суду від 19 червня 2024 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року скасовано. Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 01 червня 2022 року в частині встановлення факту прийняття спадщини залишено в силі. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук Ірина Леонідівна, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено. Отже рішенням суду у справі № 202/2792/19, яке набрало законної сили, встановлений факт прийняття батьком позивача [PERSON] спадщини після смерті його батька [PERSON] . Водночас судом відмовлено позивачу у задоволенні його вимог про визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 22 грудня 1997 року, відповідно до якого відповідач [PERSON] набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Також судом відмовлено у визнанні за позивачем права власності на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] , померлого [INFO] . Згідно з частиною 4 статті 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судове рішенні у цивільній справі № 202/2792/19 має преюдиційне значення для вирішення цієї цивільної справи. В своєму позові позивач просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видано 07 липня 1998 року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] , у частині 1/2 частки земельної ділянки для обслуговування будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , а також визнати за ним право власності на 1/6 частину цієї земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] . Позовні вимоги [PERSON] суд вважає необґрунтованими. Суд виходить із того, що відповідно до частини першої статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 Цивільного кодексу України). Отже, позивач як спадкоємець має право лише на ті права та обов`язки, які належали на час відкриття спадщини спадкодавцеві [PERSON] . Згідно зі статтею 562 Цивільного кодексу Української РСР 1963, що діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом. Статтею 30 Земельного кодексу України 1990 року, чинною на час набуття відповідачем права власності на житловий будинок, було визначено, що при переході прав власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Аналогічне положення закріплено й у статті 120 Земельного кодексу України 2001 року, згідно з якою у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення. Відповідно до статті 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Тобто суд може визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, якщо воно було видано особі, яка не мала права на спадкування. Підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним також може бути\~визнання недійсними інших документів, які вплинули на спадкові права, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Суд враховує, що батько позивача хоча й прийняв спадщину після смерті своїх батьків, що встановлено судовим рішенням і не потребує доказування у цій справі, проте житловий будинок по [ADDRESS] , який входив до складу спадщини, 22.12.1997 на підставі договору дарування набула у власність відповідач [PERSON] . На відміну від відповідача, батько позивача за оформленням своїх спадкових прав не звертався. 07 липня 1998 року державним нотаріусом було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, яка призначена для обслуговування вищевказаного житлового будинку. З грудня 1997 року і до дня своєї смерті ( [INFO] ) батько позивача не оспорював договір дарування житлового будинку та свідоцтво про право на спадщину - земельну ділянку, призначену для обслуговування цього житлового будинку. Отже, як будинок, так земельна ділянка по [ADDRESS] не увійшли до складу спадщини після смерті [PERSON] , так як на день смерті йому не належали. Твердження позивача в судовому засіданні про те, що його батько [PERSON] не знав, що [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку та, що після смерті батька до нього як спадкоємця перейшло право оспорити видане їй свідоцтво про право на спадщину, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не мають правового значення для вирішення справи з огляду на те, що [PERSON] після смерті [PERSON] за оформленням спадщини понад 20 років не звертався, отримавши у спадок рухомі речі, що зберігалися в гаражі, будь-яких претензій щодо нерухомого спадкового майна до іншого спадкоємця своєї сестри [PERSON] , яка фактично проживала в цьому домоволодінні, не пред`являв, що підтверджено в судовому засіданні показаннями свідків. Вимог на захист свої спадкових прав у судовому порядку не заявляв. Зазначені обставини, на переконання суду, свідчать про те, що [PERSON] не вважав свої права та інтереси порушеними та погодився із таким порядком розподілу батьківського майна. Більш того, постановою Верховного Суду від 19 червня 2024 року [PERSON] відмовлено у задоволенні його позову про визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 22.12.1997, на підставі якого [PERSON] набула право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , а також у визнанні за ним права власності на частку цього будинку в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Отже, оскільки договір дарування від 22.12.1997 недійсним не визнаний, судом відмовлено позивачу у визнанні за ним у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] права власності на частину житлового будинку по [ADDRESS] , єдиним власником цього житлового будинку залишається [PERSON] , суд вважає, що земельна ділянка, яка призначена для обслуговування цього житлового будинку, не входить до складу спадщини після смерті [PERSON] і, відповідно, позивач не має права на її спадкування. В даному випадку після набуття відповідачем права власності на житловий будинок до неї в силу закону разом із цим об`єктом перейшло право власності на земельну ділянку, призначену для обслуговування житлового будинку. За таких обставин права позивача не порушені, а тому відсутні законні підстави для визнання недійсним виданого на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] та визнання за позивачем права власності на частину цієї земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Враховуючи вищенаведене, в задоволенні позову [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом необхідно відмовити. Згідно з\~частинами 9\~та 10\~статті 158\~ЦПК України\~у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19 червня 2019 року у справі були застосовані заходи забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження 1/6 частини земельної ділянки загальною площею 0,0680 га, яка розташована по [ADDRESS] . Отже, оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, заходи забезпечення позову у цій справі із набранням судовим рішенням законної сили підлягають скасуванню. При розподілі\~судових витрат\~суд виходить\~із положень\~статті 133\~ЦПК України,\~згідно з\~якою судові\~витрати складаються\~з судового\~збору та\~витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. Розмір судового\~збору,\~порядок його\~сплати,\~повернення і\~звільнення від\~сплати встановлюються\~законом.\~ До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з частиною 1 статтею 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору за подання цього позову в загальному розмірі 2305 грн. 20 коп. (т. 1 а. с. 1, 187) відповідно до ухвали суду від 10.12.2019, а саме по 768 грн. 40 коп. за кожну вимогу. Доказів понесення судових витрат відповідачем не надано. Отже, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні його позовних вимог про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування, то витрати по сплаті судового збору в цій частині покладаються на позивача.

Outcome: dismissed