Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

У травні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 07 вересня 2019 року був укладений шлюб між ним і [PERSON] . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». З відповідачем мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Однією сім`єю з відповідачем мешкали за адресою: [ADDRESS] . Після народження дитини сімейні відносини з відповідачем погіршилися. Відповідач постійно нервувала через набутий статус матері. Між ними відбувалися часті сварки через те, що дружина не хотіла приділяти увагу малолітній дитині, а хотіла жити без додаткових клопотів по будинку та догляду за дитиною. Через сварки приблизно в травні 2023 року вирішили, що він разом із дитиною переїде до своїх батьків за адресою: [ADDRESS] . Після цього їх шлюбні відносини припинилися. Спроби відновити шлюбні відносини з відповідачем виявилися марними. Відповідач лише періодично приймає участь у вихованні сина, інколи з ним гуляє. Зі свого боку він не створюю жодних перепон у спілкуванні матері з дитиною. Він мешкає разом із дитиною та своїми батьками: матір`ю [PERSON] , [INFO] та батьком [PERSON] , [INFO] . У дитини є всі необхідні умови побуту для задоволення її потреб та розвитку. Дитина оточена постійною увагою та турботою. Він офіційно працевлаштований на посаді інженера-проектувальника Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Девелопмент». Через необхідність догляду за дитиною з початку лютого 2024 року перебуває у відпустці. На теперішній час між ним і дружиною втрачені почуття любові та поваги один до одного. Вони не в змозі підтримувати нормальну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. У них відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. За цих підстав позивач просить шлюб між ним і відповідачем розірвати та визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з ним - батьком. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 06 червня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 серпня 2024 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради. До початку розгляду справи по суті представником органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради були надані письмові пояснення, в якій зазначає, що висновок щодо розв`язання спору надати неможливо, оскільки 13 серпня 2024 року спеціалістами управління-служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпропетровської міської ради здійснений виїзд за адресою, зазначеною позивачем, а саме: [ADDRESS] . Однак двері ніхто не відкрив, а сусіди з прилеглих квартир, які відмовилися надати свої персональні дані, повідомили, що за вказаною адресою ніякої дитини не бачили, батька з малолітньої дитиною не бачили, чоловік віком 30- 35 років за даною адресою не проживає. Оскільки в матеріалах цивільноі? справи та безпосередньо в органу опіки та піклування відсутні документи, наявність яких є обов`язковою для складання обґрунтованого висновку щодо розв`язання спору між батьками про визначення місця проживання малолітньоі? дитини - [PERSON] , [INFO] , то розглянути дане питання на засіданні комісіі? з питань захисту прав дитини при Лівобережніи? адміністраціі? Дніпровськоі? міськоі? ради та надати до суду висновок органу опіки та піклування неможливо. З огляду на наведене, орган опіки та піклування просить суд при прийняття рішення виходити з інтересів дитини. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 жовтня 2024 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач свій позов підтримав та наполягав на його задоволенні в повному обсязі. При цьому позивач заперечив проти позиції органу опіки та піклування, посилаючись на те, що представники органу опіки та піклування мали б завчасно повідомити його про їх візит з метою огляду квартири та фіксації створених побутових умов для проживання дитини та її розвитку. В свою чергу, відповідач повідомлялася про розгляд справи за своїм зареєстрованим місцем проживання, у судове засідання не з`явилася, відзив на позов не надала, у зв`язку з чим судом проведений заочний розгляд справи, яка вирішується на підставі наявних даних та доказів у відсутність відповідача. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради у своїй заяві просив проводити розгляд справи без його участі. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне: Судом установлено, що 07 вересня 2019 року у Новомосковському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області був зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON] , про що зроблений актовий запис № 359. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Сторони мають малолітнього сина [PERSON] , який народився [INFO] . Як зазначено в позовній заяві, в травні 2023 року сторони припинили шлюбні відносини та не проживають однією сім`єю. Відповідно до статті 51 Конституції України, а також статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі статтею 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають суттєве значення. Позивач не бажає надалі перебувати у шлюбі з відповідачем та в своєму позові наполягає на розірванні шлюбу, а тому відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Враховуючи причини позову про розірвання шлюбу, викладені у позовній заяві, всі обставини життя сторін, зокрема небажання позивача зберегти шлюб, суд вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідач не просила відновити її дошлюбне прізвище, після розірвання шлюбу відповідачу слід залишити прізвище « [PERSON] ». Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини з батьком, то суд зазначає, що згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 9 зазначеної Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, визначальне значення при вирішенні спору щодо місця проживання дитини має забезпечення найкращих інтересів самої дитини. Зокрема, як наголосив Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року, в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз наведених норм права та практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Таким чином, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд, насамперед, має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Тобто в усіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При вирішенні питання про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , 2022 року народження, суд виходить із того, що матеріали справи не містять об`єктивних даних щодо наявності між батьками спору щодо місця його проживання. Отже, за відсутності між сторонами спору місце проживання дитини може бути визначено за домовленістю сторін і без констатації місця проживання дитини в судовому акті. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Водночас позивач, звернувши до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з батьком, не надав належних доказів на підтвердження неможливості визначення місця проживання дитини матір?ю. До позовної заяви додано лише копії скріншотів листування, з якого достовірно не можливо встановити його час та авторів. Окрім цього, відповідач не надала своєї згоди з цим листуванням, в тому числі на його дослідження судом, та не підтвердила викладені в ньому відомості. Суд бере до уваги, що в Україні введений воєнний стан та оголошено мобілізацію. Відтак питання щодо залишення чи визначення місця проживання дітей із батьком має вирішуватися судом із особливою ретельністю як із урахуванням інтересів батьків та їх дітей, так і суспільних і державних інтересів. У даному випадку позивачем не надано достатніх доказів самоусунення відповідача як матері від виконання своїх батьківських обов`язків та неможливості проживання дитини з матер?ю. Суд вважає, що підстави для визначення місця проживання дитини з батьком не доведені. Судом ураховує, що на час розгляду справи дитині виповнилося два роки і дев?ять місяців. З матеріалів справи вбачається, що мати дитини має житло, в якому сторони разом із дитиною проживали до припинення шлюбних відносин. Тобто в цьому житлі дитині вже були створені умови для її проживання, виховання та розвитку. Зі свого боку позивач не надав належних доказів, що ним створені належні умови для проживання та розвитку дитини за адресою: [ADDRESS] . Долучений позивачем до його позовної заяви акт від 30.04.2024 року не містить даних щодо фактичного проживання в цьому житлі дитини та спростовується відомостями, наданими органом опіки та піклування, з яких вбачається, що дитина фактично за цією адресою постійно не мешкає. Позивачем не доведено, що він може самостійно створити дворічному синові як належні умови проживання, так і психологічний комфорт і догляд. На переконання суду, визначення місця проживання дитини з батьком не відповідатиме інтересам самої дитини з огляду на її дворічний вік, попереднє проживання з матір`ю, а також не подання батьком у суді доказів щодо створення ним належних умов для постійного проживання з ним дитини. Враховуючи вищенаведене, позов у частині визначення місця проживання дитини з батьком є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. При розподілі судових витрат, суд враховує, що при зверненні до суду з позовом позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп., а саме 1211 грн. 20 коп. - за кожну вимогу. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1211 грн. 20 коп.

Outcome: partial