Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-29 00:00:00

Керівник Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області Купріянов В. Б. звернувся до суду в інтересах Харківської міської ради із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності за територіальною громадою, посилаючись на те, що на підставі рішення державного реєстратора Харківської районної державної адміністрації Харківської області Радіонова О. С. від 18.12.2017 року за відповідачем зареєстровано право власності на гараж літ. «А-1», розташованого за адресою: [ADDRESS] (гараж1). Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, рішення державного реєстратора прийняте на підставі довідки та технічного паспорту від 11.12.2017 року, виданих ТОВ «Київська проектна компанія», а також листа від 05.06.2014 року, виданого КП «Жилкомсервіс», тобто за відсутності правовстановлюючих документів як на нерухоме майно, так і на земельну ділянку під цим майном. У відповідача відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , та відповідні дозвільні документи на будівництво гаражу, загальною площею 28 кв. м., тому гараж є об`єктом самочинного будівництва. Рішенням Харківської міської ради № 325/11 від 06.07.2011 (зі змінами та доповненнями, внесеними згідно з рішенням Харківської міської ради 24 сесії 7 скликання від 19.12.2008 року № 1366/18) затверджено Порядок присвоєння адрес об`єктам нерухомості, розташованим на території м. Харкова. Відповідно до п. 1.5. Порядку адреса об`єкта нерухомого майна після проведення процедури присвоєння, зміни або анулювання підлягає реєстрації у Єдиному адресному реєстрі м. Харкова, тому належним документом, який би підтверджував присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси, може бути рішення виконкому Харківської міської ради або довідка (витяг) є Єдиного адресного реєстру м. Харкова. Отже, рішенням державного реєстратора узаконено самовільне присвоєння номеру об`єкту нерухомості, що суперечить Порядку. 14.08.2019 державним реєстратором Печенізької районної державної реєстрації Харківської області Зоткіним С. В. прийнято рішення про державну реєстрацію змін об`єкта нерухомого майна, відповідно до яких «гараж літ. «А-1» змінено на «гаражний бокс № [NUMBER] », адресу вказаного об`єкта ( [ADDRESS] ) змінено на: [ADDRESS] ; з Державного реєстру прав видалено довідку ТОВ «Київська проектна компанія» від 11.12.2017 № 11 та додано довідку ФОП [PERSON] від 26.07.2019. Оскільки [PERSON] право власності на відповідний об`єкт нерухомого майна у встановленому законом порядку не набуто, то й державна реєстрація змін щодо назви адреси такого об`єкта відбулась з порушеннями вимог Закону. Такими діями державних реєстраторів порушено інтереси громади м. Харкова, представником якої є Харківська міська рада, оскільки своїми рішеннями вони фактично легалізували самочинне будівництво на території міста Харкова, яке проведено на земельній ділянці, яка перебуває в комунальній власності. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону № 1952-IV у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно, оскільки перешкоди в користуванні земельною ділянкою можуть полягати не лише у фізичному розміщенні самочинного об`єкта на відповідній ділянці, а й у наявності зареєстрованих речових прав на таке майно за приватною особою. Звернення прокурора з позовом у цьому випадку зумовлено тим, що внаслідок незаконних дій щодо самочинного будівництва, а також щодо реєстрації права власності територіальна громада м. Харкова позбавлена можливості використовувати земельну ділянку під об`єктом самочинного будівництва, у той час як орган місцевого самоврядування - суб`єкт владних повноважень Харківська міська рада, яка здійснює повноваження щодо володіння, користування та розпорядження землею комунальної власності не здійснює захисту або здійснює його неналежно. У зв`язку з чим просить: усунути перешкоди територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради у здійсненні права на користування та розпорядження земельною ділянкою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , шляхом: скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності [PERSON] на гаражний бокс № [NUMBER] літ.«А-1», загальною площею 28 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1440704063101) та закриттям розділу 1440704063101 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; визнання за Харківською міською радою права власності на самочинно збудований гаражний бокс № 1 літ.«А-1», загальною площею 28 кв. м., за адресою по [ADDRESS] ; зобов`язання [PERSON] передати територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради гаражний бокс № 1 літ.«А-1», загальною площею 28 кв. м., розташований за адресою по [ADDRESS] , шляхом укладення акту прийому передачі та стягнути з [PERSON] на користь Харківської обласної прокуратури судові витрати зі сплати судового збору за подачу позовної заяви та заяви про забезпечення позову. Ухвалою Ленинского районного суду м. Харкова від 03.09.2024 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. 17.09.2024 від відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строків позовної давності, оскільки позивач міг дізнатися про реєстрацію речових прав на нерухоме майно у грудні 2017, в той час як до суду з позовом звернувся лише у 02.09.2024, а тому строк позовної давності почав спливати з 17.12.2024; прокурор клопотання про поновлення строків позовної давності не подав, поважності причин такого пропуску не навів, що є підставою для відмови у позові. Одночасно відповідачем\~надано відзив\~на позовну\~заяву,\~відповідно до\~якого відповідач\~та його\~представник проти\~позову заперечують\~та просять\~відмовити у\~його задоволенні\~у повному\~обсязі,\~у зв`язку\~з тим,\~що Київським\~районним судом\~м.\~Полтави була\~розглянута справа\~№ 642/4278/21,\~у задоволенні\~позову відмовлено,\~рішення вступило\~в законну\~силу.\~В цій\~справі позивач\~подав позов\~до відповідача\~з тим\~самим предметом\~та підставами\~як і\~в цьому\~позові,\~що за\~вимогами ч.\~1\~ст.\~255\~ЦПК України\~є підставою\~для закриття\~провадження у\~справі.\~Подання позивачем\~нового позову\~про той\~самий предмет\~і з\~тих самих\~підстав,\~з яких\~прийнято рішення\~в іншій\~справі,\~яке вже\~набрало законної\~сили,\~фактично зводиться\~до нового\~слухання справи\~та нового\~її вирішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі ж незгоди із вирішенням судом позовних вимог у справі № 642/4278/21 позивач мав право оскаржити судове рішення у цій справі в апеляційному та касаційному порядках. Водночас, рішення у справі № 642/4278/21 не було предметом оскарження позивачем ані в апеляційному, ані в касаційному порядках. Крім того, прокурор не навів належних доказів, що захист інтересів Позивача не здійснює або неналежним чином здійснює орган місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, а також не зазначив відсутність такого органу. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього Кодексу. Інтереси держави мають чітко формулюватися та умотивовуватися прокурором. Звертаючись до суду, прокурор повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва у порядку, передбаченому ч. 2 або ч. 3 ст. 23 Закону «Про прокуратуру», оскільки на прокурора, вказаною нормою процесуального права, до звернення до суду, покладений обов`язок попереднього з`ясування питання нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів органом державної влади чи іншим суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах та з`ясування питання відсутності відповідного органу, на який би Державою було покладено функції із захисту її прав у спірних правовідносинах. Вказане складатиме підставу звернення прокурора в якості позивача до суду та має обґрунтовувати предмет його позовних вимог. Натомість, позовна заява прокурора, який визначив себе, як позивача у даній справі, вказаним вимогам не відповідає, оскільки прокурор лише формально вказав про те, що відсутній орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах та не обґрунтував належним чином бездіяльність ХМР в цьому питанні. Згідно Положення про Юридичний департамент Харківської міської ради, затверджений рішенням 2ї сесії ХМР від 31.05.2006 органом, який захищає інтереси Позивача, є Юридичний департамент ХМР, в той час як прокурором також не надано пряме доручення Позивача представляти в цій справі його інтереси. Таким чином, твердження прокурора про відсутність у органу, уповноваженого позивачем на виконання функцій захисту ХМР є помилковими та не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства. 24.09.2024 на адресу суду надійшла відповідь на відзив Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області, згідно з якою 06.07.2021 Новобаварською окружною прокуратурою міста Харкова Харківської області подано позов до суду в інтересах держави в особі Харківської міської ради до [PERSON] , державного реєстратора Харківської районної державної адміністрації Харківської області Радіонова О. С., державного реєстратора Печенізької районної державної адміністрації Зоткіна С. В. про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення права власності. Рішенням Київського районного суду м. Полтава від 11.04.2024 у справі №642/4278/21, яке набрало законної сили 14.05.2024, відмовлено у задоволенні позову. У мотивувальній частині вказаного рішення суд першої інстанції погодився з доводами прокурора, що державна реєстрація права власності на гараж за [PERSON] проведена з порушенням вимог законодавства, оскільки визнано, що будівництво гаражу літ. «А-1», розташованого за адресою: [ADDRESS] , здійснено самочинно, без дозвільних документів на будівництво та відведення в установленому порядку земельної ділянки, однак, з посиланням на судову практику Верховного Суду, зазначив, що прокурором обрано неефективний спосіб захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. В даному випадку порушено інтереси держави в особі Харківської міської ради щодо реалізації прав законного власника та розпорядника земельної ділянки під спірним об`єктом нерухомого майна, отримання від неї корисних властивостей тощо, адже рішення Харківської міської ради про надання відповідної земельної ділянки у власність або в користування не приймалось, а отже ця земельна ділянка перебуває у власності громади міста Харкова. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Ураховуючи наведене, визнання права власності на самочинно збудований об`єкт будівництва є належним способом захисту інтересів держави, який не порушує права інших осіб, оскільки вони мають право на відшкодування витрат на будівництво. Таким чином, Харківська міська рада визначена позивачем у справі за позовом прокурора про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва за власником земельної ділянки. Крім того, вказана категорія позовів є позовами негаторного характеру, позовна давність на такі позови не розповсюджується і такі позови можуть бути пред`явлені протягом часу, коли порушення триває. Звернення прокурора з позовом у даному випадку зумовлено тим, що внаслідок незаконних дій щодо самочинного будівництва, а також щодо реєстрації права власності територіальна громада м. Харкова позбавлена можливості використовувати земельну ділянку під об`єктом самочинного будівництва. Прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу. Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Таким органом у вказаному випадку є Харківська міська рада, яка здійснює повноваження щодо володіння, користування та розпорядження землею комунальної власності як орган місцевого самоврядування. При цьому в першому із згаданих «виключних випадків» прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно. Чинним законодавством чітко не визначено, що необхідно розуміти під «нездійсненням або неналежним здійсненням суб`єктом владних повноважень своїх функцій», у зв`язку з чим прокурор у кожному випадку обґрунтовує та доводить наявність відповідних фактів самостійно з огляду на конкретні обставини справи. Встановлено, що у цьому випадку органом місцевого самоврядування не вжито жодних заходів щодо усунення порушень інтересів територіальної громади з боку [PERSON] . Також органом місцевого самоврядування не вжито заходів щодо поновлення інтересів територіальної громади у порядку, передбаченому ст. 152 ЗК України, ст. 376 ЦК України, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, або визнання права власності на самочинно збудоване майно. 29.05.2024 окружною прокуратурою скеровано листа до ХМР з проханням надати інформацію чи вживались/будуть вживатись заходи щодо зобов`язання повернути земельну ділянку територіальній громаді та одночасно повідомити правову позицію міської ради щодо подання позову прокурором про визнання права власності на спірний об`єкт нерухомості або про знесення самочинно збудованого нерухомого майна. Відповідно до листа Департаменту земельних відносин Харківської міської ради № 4428/0/225-24 від 28.06.2024 більш ефективним способом захисту порушених прав та інтересів міської ради є визнання за територіальною громадою права власності на гаражний бокс № 1 літ. «А-1» по [ADDRESS] . Таким чином, незважаючи на неодноразові звернення прокурора до уповноваженого органу на виконання відповідних повноважень Харківської міської ради, до теперішнього часу заходів щодо поновлення інтересів територіальної громади міста Харкова органом місцевого самоврядування не вжито. Ця бездіяльність призводить до негативних наслідків у вигляді незаконного заволодіння фізичною особою комунальним майном земельною ділянкою та створює можливість отримати права на неї поза конкурсною процедурою. Унаслідок нездійснення захисту згадані інтереси територіальної громади міста Харкова залишилися незахищеними, тому прокуратура змушена звернутися до суду за захистом прав інтересів територіальної громади міста Харкова. 08.10.2024 на адресу суду через систему «Електронний суд» надійшли заперечення представника відповідача адвоката Рябініна С. Б., згідно з якими позивач жодним чином не спростував, що ним не подано такого ж самого позову з такими ж самими вимогами до того ж відповідача; поданий позов є віндикаційним, а не негаторним, тому на нього розповсюджується позовна давність, в той час як позивач або не розуміє сутність поданого ним позову, або навмисно вводить суд в оману; прокурор не спростував відсутність у нього повноважень на подання позову від імені Харківської міської ради. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 31.10.2024 підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до судового розгляду. Ухвалою суду від 12.12.2024 клопотання представника відповідач адвоката Рябініна С. В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 19.12.2024 за клопотанням керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області Купріянов В. Б. вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на гаражний бокс № 1 літ. «А-1», загальною площею 28 кв. м., розташований за адресою: [ADDRESS] , право власності на який згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстроване за [PERSON] , із забороною відчуження, вчинення будь-яких реєстраційних дій до вирішення справи по суті та набрання рішенням законної сили. Прокурор у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав пояснення, аналогічні доводам позовної заяви, а також доводам, викладеним у відповіді на відзив. Представник відповідача адвокат Рябінін С. В. у судове засідання з`явився, позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив у задоволенні позову відмовити, надав пояснення, аналогічні доводам відзиву на позов та запереченням, просив застосувати строки позовної давності. Відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1\~ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Суд, вислухавши пояснення прокурора, представника відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у м. Харкові ради Харківської області №411 від 23.12.2003 надано дозвіл інваліду 1-ї групи по зору [PERSON] на установку металевого гаража за адресою: [ADDRESS] , проект якого був розроблений «Міськпроект», затверджений Управлінням містобудування та архітектури у 2004, та присвоєнням 05.06.2014 КП «Жилкомсервіс» металевому гаражу реєстраційного номеру № 1. (а. с.27-33). 18.05.2018 між ПАТ «Українська залізниця» та [PERSON] укладено договір про стандартне приєднання до електричних мереж системи розподілу № П/0126-2 гаражу літ. «А-1», розташованого за адресою: [ADDRESS] ; договір про користування електроенергією, акти відповідності (а. с. 34-41). Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 07.08.2024 № 389912566 на підставі рішення державного реєстратора Харківської районної державної адміністрації Харківської області Радіонова О. С. від 12.12.2017 року за [PERSON] зареєстровано право власності на гаражний бокс № 1 літ. «А-1», загальною площею 28 кв. м., розташованого за адресою: [ADDRESS] ; рішення державного реєстратора прийняте на підставі технічного паспорту від 11.12.2017 року, виданих ТОВ «Київська проектна компанія», листа від 05.06.2014, виданого КП «Жилкомсервіс»; довідки ФОП [PERSON] від 26.07.2019 (а. с. 14-20). 14.08.2019 державним реєстратором Печенізької районної державної реєстрації Харківської області Зоткіним С. В. прийнято рішення про державну реєстрацію змін об`єкта нерухомого майна, відповідно до яких «гараж літ. «А-1» змінено на «гаражний бокс № [NUMBER] », адресу вказаного об`єкта ( [ADDRESS] ) змінено на: [ADDRESS] ; з Державного реєстру прав видалено довідку ТОВ «Київська проектна компанія» від 11.12.2017 № 11 та додано довідку ФОП [PERSON] від 26.07.2019, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 07.08.2024 № 389910941 (а. с. 14-20). Рішенням Київського районного суду м. Полтава від 11.04.2024 у справі № 642/4278/21, яке набрало законної сили 14.05.2024, у задоволенні позову Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради до [PERSON] , Державного реєстратора Харківської районної державної адміністрації Харківської області Радіонова О. С., Державного реєстратора Печенізької районної державної адміністрації Зоткіна С. В. про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення права власності відмовлено за причин обрання прокурором неналежного та неефективного способу захисту порушеного права, оскільки задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на майно, що є самочинно побудованим, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо, у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна (а. с. 21-23). 29.05.2024 Новобаварська окружна прокуратура міста Харкова Харківської області звернулась до Харківської міської ради з листом (лист прийнято Відділом з питань звернень юридичних осіб Департаменту діловодства ХМР 30.05.2024), у якому ХМР запропоновано упродовж 1 місяця звернутись з позовом про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості - гаражний бокс № 1 літ. «А-1», розташований за адресою: [ADDRESS] ; визначитись із вибором однієї з передбачених законом взаємовиключних вимог про знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомого майна на самовільно зайнятій земельній ділянці або про визнання права власності на самочинно збудовану будівлю; повідомити прокуратуру про ефективний, з позиції ХМР, спосіб захисту порушеного права та про результати розгляду листа; повідомлено ХМР про використання прокурором права на подання такої позовної заяви у разі не звернення ХМР до суду з відповідним позовом. (а. с. 24-26). Як вбачається з відповіді Департаменту земельних відносин ХМР від 28.06.2024 визначено більш ефективним способом захисту порушених прав та інтересів міської ради визнання за територіальною громадою права власності на гаражний бокс № 1 літ. «А-1», розташований за адресою: [ADDRESS] ; підтверджено право прокуратури на звернення до суду в інтересах ХМР з відповідним позовом. (а. с. 42). Листом Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області від 20.08.2024 (лист прийнято Відділом з питань звернень юридичних осіб Департаменту діловодства ХМР 20.08.2024) ХМР повідомлено про прийняття прокуратурою рішення про здійснення представництва інтересів держави в суді в особі Харківської міської ради до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності на об`єкт нерухомого майна за територіальною громадою. ( а. с. 47-48). Відповідно до ст. 41 Конституції України\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 131-1 Конституції України передбачено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, в тому числі представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. Згідно з\~частинами 1,\~3,\~4\~ст.\~23\~Закону України\~«Про прокуратуру» представництво прокурором\~інтересів громадянина\~або держави\~в суді\~полягає у\~здійсненні процесуальних\~та інших\~дій,\~спрямованих на\~захист інтересів\~громадянина або\~держави,\~у випадках\~та порядку,\~встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких\~обставин обґрунтовується\~прокурором у\~порядку,\~передбаченому частиною\~четвертою цієї\~статті,\~крім випадку,\~визначеного абзацом\~четвертим цієї\~частини. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. Статтею 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої\~статті 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга\~статті 319 ЦК України). Згідно з частиною першою\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша\~статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої\~статті 14 Конституції\~про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується\~Конституцією України\~(частина друга\~статті 373 ЦК України). Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта\~статті 373 ЦК України). Зі ст. 375 ЦК України вбачається, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Статтею 376\~ЦК України\~передбачено,\~що житловий\~будинок,\~будівля,\~споруда,\~інше нерухоме\~майно вважаються\~самочинним будівництвом,\~якщо вони\~збудовані або\~будуються на\~земельній ділянці,\~що не\~була відведена\~для цієї\~мети,\~або без\~відповідного документа,\~який дає\~право виконувати\~будівельні роботи\~чи належно\~затвердженого проекту,\~або з\~істотними порушеннями\~будівельних норм\~і правил. Особа,\~яка здійснила\~або здійснює\~самочинне будівництво\~нерухомого майна,\~не набуває\~права власності\~на нього. Право\~власності на\~самочинно збудоване\~нерухоме майно\~може бути\~за рішенням\~суду визнане\~за особою,\~яка здійснила\~самочинне будівництво\~на земельній\~ділянці,\~що не\~була їй\~відведена для\~цієї мети,\~за умови\~надання земельної\~ділянки у\~встановленому порядку\~особі під\~уже збудоване\~нерухоме майно. Якщо\~власник (користувач)\~земельної ділянки\~заперечує проти\~визнання права\~власності на\~нерухоме майно\~за особою,\~яка здійснила\~(здійснює)\~самочинне будівництво\~на його\~земельній ділянці,\~або якщо\~це порушує\~права інших\~осіб,\~майно підлягає\~знесенню особою,\~яка здійснила\~(здійснює)\~самочинне будівництво,\~або за\~її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва. Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18). Отже , самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою. Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим\~статтею 376 ЦК України\~порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 листопада 2023 року, справа № 916/1174/22. Згідно з висновками\~Великої Палати Верховного Суду суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17). Положення\~статті 376 ЦК України\~виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої\~статті 376 ЦК України\~не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі №916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20). За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного\~статтею 376 ЦК України\~порядку, задоволення вимоги про скасування державної реєстрації права власності у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. ст.\~13,\~43,\~81\~ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. За змістом ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77\~ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2\~ст.\~78 ЦПК України\~визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У п. 27 постанови №\~2\~Пленуму Верховного\~Суду України\~від 12\~червня 2009\~року «Про\~застосування норм\~цивільного процесуального\~законодавства при\~розгляді справ\~у суді\~першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Щодо строків позовної давності, суд зазначає наступне: Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган. Крім того, зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень Земельного Кодексу України та Лісового Кодексу України має розглядатись як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (див. п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, п.96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, а також п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, постанова Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц). Власник земельної ділянки лісогосподарського призначення може вимагати усунення порушення свого права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку. (Постанова Верховного суду від 04.02.2020 у справі № 911/3311/17.) В своїй постанові від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц Верховний Суд також зазначив, «що ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов. Приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Натомість негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункти 52, 96). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні(частини перша, друга та п`ята\~статті 263 ЦПК України). При цьому, суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Таким чином, оскільки позов про повернення земельної ділянки слід розглядати як негаторний позов, який може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення, підстав застосування до спірних правовідносин строку позовної давності не вбачається. Суд уважає, що посилання представника відповідача адвоката Рябініна С. В. про наявність судового рішення, що набуло чинності, з тим самим предметом та підставами як і в цьому позові, що за вимогами ч. 1 ст. 255 ЦПК України є підставою для закриття провадження у справі, є неспроможними, оскільки позови не є тотожними, заявлені позовні вимоги та обраний спосіб захисту порушеного права є різними, тому підстав для закриття провадження у справі не вбачає. Рішення щодо передачі у власність чи користування земельної ділянки по [ADDRESS] міською радою не приймались, а відтак земельна ділянка, яка зайнята спірною будівлею, використовується самовільно поза волею власника, що порушує інтереси територіальної громади міста Харкова. У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). Також за рішенням суду на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України). Як вже зазначалося, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. При цьому в ч. 6 статті 376 ЦК України закріплено право особи, яка здійснила самочинне будівництво, на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. Під час вирішення спорів щодо визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка здійснила будівництво, Верховний Суд у своїх постановах неодноразово вказував, що суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питанням узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання (постанова від 10.06.2021 року у справі № 640/10719/17). Однак такий підхід не може бути застосований до правовідносин із визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки (ч. 5 ст. 376 ЦК України), оскільки вони мають свої особливості. Так, за загальним правилом, будівництво об`єктів нерухомості та набуття на них речових прав здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання вихідних даних; розроблення проектної документації та її затвердження; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Вказаний порядок підлягає застосуванню у випадку введення в експлуатацію з подальшою реєстрацією права власності на майно за особою, яка здійснила таке будівництво. Проте дотримання зазначеного порядку власником земельної ділянки, на якій третьою особою здійснено самочинне будівництво, є неможливим з огляду на відсутність фізичного доступу до приміщень та отримання технічних характеристик об`єкта. При цьому, незважаючи на те, що особа, яка здійснила самочинне будівництво не є власником чи користувачем земельної ділянки, вона залишається власником будівельних матеріалів, з яких такий об`єкт збудований, що виключає можливість вчинення іншими особами будь-яких дій щодо такого об`єкта. Слід зауважити, що галузеві нормативно-правові акти передбачають можливість прийняття в експлуатацію самочинно збудованих об`єктів, на які визнано право власності за рішенням суду. Так, відповідно до ч. 16 ст. 26-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» присвоєння адреси самочинно збудованим об`єктам, на які визнано право власності за рішенням суду, та об`єктам, визначеним п. 9 розд. V «Прикінцеві положення» цього Закону, здійснюється відповідно до ч. ч. 4, 5, 7-10 ст. 26-5 цього Закону після прийняття в експлуатацію таких об`єктів. Згідно 3 п. 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.200 № 461 (далі - Порядок № 461), у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він прийметься в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта. Замовник (його уповноважена особа) заповнює і подає до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю один примірник декларації щодо самочинно збудованого об`єкта, на який визнано право власності за рішенням суду, за формою, наведеною у додатку 5 до цього Порядку (п. 17 Порядку № 461). Як вбачається з додатка 5 до Порядку № 461 «Декларація про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду», у вказаній декларації зазначаються відомості про рішення суду (його дата, номер судової справи, дата набрання судовим рішенням законної сили, найменування суду тощо). 3 огляду на нормативне регулювання порядку прийняття в експлуатацію об`єктів самочинного будівництва, вирішення спору про право власності на такий об`єкт та ухвалення судом рішення про визнання права власності на нього за власником земельної ділянки передує процедурі прийняття в експлуатацію об`єктів самочинного будівництва. При цьому, розглядаючи подібні спори, суд не замінює органи, які здійснюють державний архітектурно-будівельний контроль на об`єктах будівництва, з`ясовуючи технічні характеристики майна, а лише вирішує спір про право власності на самочинно збудоване майно, у той час як після ухвалення відповідного рішення об`єкт самочинного будівництва підлягає прийняттю в експлуатацію у встановленому законодавством порядку. Згідно з п. 2 Інструкції № 127 технічна інвентаризація - комплекс робіт з обмірювання об`єкта нерухомого майна з визначенням його складу, фактичної площі та об`єму, технічного стану та/або з визначенням змін зазначених характеристик за певний період часу (у разі наявності попередньої інвентаризаційної справи) із виготовленням необхідних документів (матеріалів технічної інвентаризації, технічного паспорта) та обов`язковим внесенням відомостей про об`єкт нерухомого майна до Реєстру об`єктів нерухомого майна (після створення цього Реєстру). Також згідно із вказаним пунктом замовник технічної інвентаризації власник об`єкта нерухомого майна (у тому числі земельної ділянки), об`єкта незавершеного будівництва; замовник будівництва, особа, яка має право на спадщину (за запитом нотаріуса); особа, яка мас інші речові права на об`єкт нерухомого майна, у тому числі на земельну ділянку, на якій розташовано такий об`єкт; орган, уповноважений управляти майном (у тому числі житлово-будівельні, дачні та гаражні кооперативи, садові товариства). Тобто замовником технічної інвентаризації нерухомості може бути виключно особа, яка здійснила будівництво відповідного об`єкта або яка має інші речові права на таке майно. Отже, власник земельної ділянки, на якій третьою особою здійснено самочинне будівництво, позбавлений можливості провести відповідну технічну інвентаризацію з огляду на нормативне регулювання цієї процедури. Таким чином, проведення власником земельної ділянки технічної інвентаризації об`єкта самочинного будівництва до звернення до суду з позовом про визнання права власності на це майно є неможливим. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 39-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» технічна інвентаризація об`єкта нерухомого майна - це комплекс робіт з метою визначення складу, фактичної площі, об`єму, технічного стану та/або визначення змін зазначених характеристик за певний період часу із виготовленням відповідних документів (матеріалів технічної інвентаризації, технічного паспорта) з використанням Реєстру будівельної діяльності. Згідно з п. 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24.05.2001 № 127 (далі - Інструкція № 127), технічний паспорт - документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, містить основні відомості про нього (місцезнаходження (адреса), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт тощо) та видається замовнику. Технічний паспорт має бути прошнурований, пронумерований та скріплений підписом керівника суб`єкта господарювання, який проводив інвентаризацію, а також підписом виконавця робіт і контролера із зазначенням серії та номера кваліфікаційного сертифіката на право виконання робіт з технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна. Пункт 6 Інструкції № 127 визначає, що технічну інвентаризацію проводять у таких випадках: перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів, у тому числі після проведення реконструкції, капітального ремонту, технічного переоснащення, реставрації, щодо яких отримано право на виконання будівельних робіт; перед проведенням державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, щодо якого отримано право на виконання будівельних робіт; перед проведенням державно реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що утворився - результаті поділу, об`єднання об`єкта нерухомого майна або виділення частки Об`єкта нерухомого майна, крім випадків, коли в результаті такого поділу. об`єднання або виділення частки шляхом реконструкції завершений будівництвом об`єкт приймався в експлуатацію; перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів, зазначених у п. 9 розділу v «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». В інших випадках технічна інвентаризація проводиться за бажанням замовника. Суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявна копія довідки № 11 від 11.12.2017 виданої ТОВ «Київська проектна компанія», з якої вбачаться, що за результатами технічної інвентаризації нежитлової будівлі по [ADDRESS] визначено її техніко-економічні показники, зокрема площу об`єкта. Також, в матеріалах справи наявна копія технічного паспорта від 11.12.2017 року (інвентаризаційна справа № 63/11/17-ТП) на об`єкт нерухомого майна - на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] . Отже, вказані документи свідчать про те, що щодо нежитлової будівлі загальною площею 28,0кв.м. по [ADDRESS] було проведено технічну інвентаризацію, за результатами якої складено технічний паспорт від 11.12.2017 року. Матеріали справи не містять доказів, з яких вбачалося б, що площа спірного майна є іншою, або які б суперечили вказаним довідці та технічному паспорту, а також враховуючи те, що учасники справи не ставили під сумнів достовірність інформації щодо площі та характеристик спірного майна, відсутні підстави стверджувати, що об`єкт самочинного будівництва має саме такі визначення його складу та фактичної площі (об`єму), як зазначено в технічному паспорті та довідці. Оскільки в матеріалах справи наявні докази проведення технічної інвентаризації, тому відсутня необхідність у здійсненні інвентаризації спірного майна під час розгляду справи або до звернення прокурора з позовом до суду. В свою чергу, вимоги чинного законодавства, зокрема ст. 376 Цивільного кодексу України не містять такого застереження, що право власності на самочинне будівництво може бути визнано судом за власником земельної ділянки виключно у випадку можливості надійної та безпечної експлуатації такого майна. Відтак, у даній справі для задоволення вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво за власником земельної ділянки відсутня необхідність у встановленні обставин можливості безпечної експлуатації такої будівлі з огляду на нормативно закріплену процедуру прийняття в експлуатацію самочинно збудованих об`єктів, на які визнано право власності за рішенням суду (Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461). Відповідно до викладеної вище процедури прийняття в експлуатацію самочинно збудованих об`єктів, на які визнано право власності за рішенням суду, чітко встановлено, що прийняттю в експлуатацію такого об`єкта передує рішення суду про визнання права власності. Права власника земельної ділянки у випадку здійснення самочинного будівництва можуть бути поновлені шляхом визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва (ч. 5 ст. 376 ЦК України) або шляхом знесення такого майна (ч. 4 ст. 376 ЦК України), що є крайньою мірою, яка передбачена законом, і с можливою лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Отже самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності та на нього не поширюється дія статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Оскільки знесення об`єкта самочинного будівництва є крайньою мірою за наявності в законодавстві механізму визнання права власності на такий об`єкт за власником ділянки, то саме визнання права власності є належним та ефективним способом захисту прав громади у спірних правовідносинах. За таких обставин суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні іншої частини позову слід відмовити. Відповідно до\~статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення\~статті 141 ЦПК України\~та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 7\~267,20 грн. та за подання заяви про забезпечення позову у сумі 1211,20 грн. Оскільки позов задоволений в частині двох позовних вимог із заявлених двох, суд покладає на відповідача судовий збір у розмірі 4\~844,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial