Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

До Придніпровського районного суду міста Черкаси звернулась з позовом представник адвокат Давигора С.А., яка діє в інтересах [PERSON] , до [PERSON] про припинення частки в спільній власності, ви знання права власності. У позові зазначає, що [PERSON] є власником 2/3 частин квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Дудка Г.І. від 28.03.2000 р. за р.N?489, інша частка в квартирі 1/3 належить відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Горбуновою М.І. 15.11.2010 року за р.N?3257. На підтвердження вказаних обставин надала суду копію договору дарування та копію довідки КП «ЧООБТІ» N?10942о від 21.02.2020 року. На даний час змін у праві власності не проведено. Квартира [ADDRESS] згідно - технічного паспорту розташована на 4-у поверсі 9-ти поверхового будинку та складається із 1-ї кімнат житловою площею 17,1 кв., загальною площею 35,0 кв.м., в тому числі: коридор 3,9 кв.м., кімната 17,1 кв.м., кухня 8,5 кв.м. туалет 0,9 кв.м., ванна 2,7 кв.м.. Квартира обладнана лоджією 1,9 кв.м. Відповідач не надає ключі позивачу від житла, що в свою чергу свідчить про її не бажання врегулювати питання порядку користування нерухомим майном. Також, розмір частки відповідача як співвласника однокімнатної квартири у відповідності до технічного паспорту на квартиру, не дає можливості навіть виділити в натурі приміщення (кімнату) для володіння та користування з дотриманням вимог ДБН, оскільки становлять менший розмір, ніж площа житлової кімнати. Однокімнатну квартиру не можливо ні поділити в натурі між співвласниками, ні виділити частку у спільному майні одному із співвласників, ні встановити порядок користування житловим приміщенням між співвласниками, оскільки частка відповідача є незначною. Однокімнатна квартира як річ за звичай є неподільною річчю, враховуючи те, що в даному випадку частка відповідача співвласника однокімнатної квартири є незначною, тобто становлять менший розмір ніж житлова площа однокімнатної квартири, тому розподіл однокімнатної квартири в натурі відповідно до ідеальних часток співвласників в розмірі 2/3 та 1/3 з технічної точки зору - не можливий, а тому однокімнатна квартира як річ за наявності такого розміру часток співвласників є річчю неподільною. Вже тривалий час, а саме з моменту смерті батька [PERSON] , у квартирі відповідач залишила проживати свою матір, незважаючи на те, що вселена вона була без згоди позивача, як іншого співвласника, і згоду на її реєстрацію позивач не давала. Умови та порядок розпорядження даною квартирою в силу відмови відповідача від врегулювання даного питання не узгоджено. Позивач має намір реалізовувати свої правомочності власника квартирою, якою володіє, але не може внаслідок відсутності домовленостей із відповідачем. Протягом 2023 року позивач неодноразово зверталася до відповідача у телефонному режимі, пропонувала придбати у неї належну їй частку укладенням договору купівлі-продажу. Остання без достатніх підстав відмовлялася від продажу майна за ринковою ціною. У березні 2024 року, а саме 15.03.2024 року позивач направила на адресу відповідача письмову заяву-пропозицію щодо придбання у неї її частки, яка не може бути виділена в натурі, чи встановлений порядок користування. Згідно поштового відправлення N?1800212322300 Курій Н отримала заяву-пропозицію, але ніяким чином не відреагувала на неї. Відповідно на дату подання позову відповідач не здійснила жодного реагування за наслідками запропонованого проекту мирової угоди. Частка відповідача є незнаючою, і вона може бути припинена шляхом сплати грошової компенсації, яку позивач готова сплатити відповідачу шляхом стягнення з неї даних коштів з депозитного рахунку. Відповідач згідно відомостей з ДРРПнНМ та Реєстру права власності N?32199370 від 03.02.2023 року, є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування 759 від 09.074.2009 року приватним нотаріусом Горбуновою М.І. Вказана квартира складає загальну площу 45,6 кв.м., житлова площа 30,4 кв.м. Тоб-то припинення незначної частки в спірній квартирі не буде вкрай обтяжливим для відповідача. Відповідач має можливість забрати свого члена родини аби забезпечити їй подальші умови проживання. Як власник квартири, що перебуває у нашій спільній частковій власності, позивач не можу належним чином реалізовувати свої правомочності, а тому звертається до суду із відповідним позовом. Частка відповідача у спірному майні становить 1/3, частка позивача - 2/3, тобто частка відповідача є незначною та виділити її в натурі є неможливим з технічної точки зору, спільне користування та володіння майном між сторонами теж є неможливим. Згідно загальної площі частка відповідача складає 11,66 кв.м., згідно житлової площі її частка складає 5,7 кв.м.. Згідно вимог статті 47 ЖК України визначено, що норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Згідно статті 50 ЖК України при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев?ять років, крім подружжя. Позивач перебуваю у зареєстрованому шлюбі, відповідно до складу сім`ї входить чоловік, з яким вони проживають. Відповідач також перебуває у шлюбі, що в свою чергу вказує про відсутність законної можливості спільно проживати двома сім`ями в одній квартирі. Сторони у справі, які є співвласниками спірного житла не є членами в однієї сім?ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство, а встановлені обставини свідчать про неможливість спільного володіння та користування майном. Також встановлено, що відповідач має інше майно, частка в спірному нерухомому майні є незначною, не відповідає законодавчо встановленим нормам жилої площі, є власником іншої квартири, де може бути забезпечені потреби члена її родини, натомість остання може отримати грошову компенсацію. Припинення частки відповідача на квартиру, яка складає 1/3 та є незначною, із виплатою її вартості, не призведе до порушення прав та інтересів відповідача, а тому підставою позову позивач обирає саме те, що частка відповідача є незначною, а нерухомість, яка їм належить на праві спільної часткової власності є неподільною. Згідно консультаційного висновку N?290/24 від 11.03.2024 року щодо ринкової вартості нерухомого приміщення - 1/3 однокімнатної квартири по [ADDRESS] станом на 11.03.2024 року складає 381 410,00 грн. Вказані кошти за припинення частки позивач готова покласти на депозитний рахунок суду з метою сплати грошової компенсації відповідачу за її частку. Просить припинити право власності [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/3 частку квартири [ADDRESS] в розмірі 381 410,00 (триста вісімдесят одна тисяча чотириста десять) гривень 00 коп., шляхом перерахування цієї суми на користь [PERSON] з депозитного рахунку Територіального управління ДСА України в Черкаській області та визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , право власності на яку належало [PERSON] . Судові витрати залишити за позивачем. Ухвалою суду від 20.05.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Представник відповідача адвокат Янчук А.А. 18.06.2024 звернувся до суду з відзивом та просив відмовити у позовних вимогах. У поданому відзиві зазначає, що у даній ситуації дійсно співвласники не можуть винести в натуру свої частки у квартирі. Проте 1/3 відповідно не може бути такою, що не значна. Фактично 1/3 від права власності це орієнтовано 33, 33%, що складає більше чверті та менше однією другої. Позивачу окрім її 2/3 у спірній квартирі на праві власності належить і інша нерухомість, а саме будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS] . Отже позивачу на праві власності належить і інше майно, яке відповідно до інформаційної довідки можливо вважати житловим, в якому скоріш за все проживає позивач разом зі своїм чоловіком. Доводи позивача про заселення матері відповідачки без її згоди як співвласника не відповідають дійсності. В спірній квартирі проживає мама відповідачки, вона є інвалідом другої групи довічно по зору. Зареєстрована вона там та проживає з 24.07.1992 року. Тобто майже 32 роки. Позивач у свою чергу набула право власності лише через вісім років після реєстрації місця проживання мами відповідачки у квартирі. За цей весь час вона (мама відповідачки) звикла до квартири в якій проживає, має спільних друзів, її переїзд із одного міста до іншого є таким, що завдасть їй шкоди, вона буде позбавлена можливості зустрічатися із сусідами з якими підтримує контакт. Мама відповідача має роботу в місті Черкаси, до якої зручно їй добиратися проживаючи у Черкасах. Вона нікуди виїжджати не хоче. У неї з позивачкою складні відносини, вони не є конфліктними та і не є дружніми. Члени сім?ї відповідача самостійно приймають участь в утриманні майна. Ім не відомо аби позивач приймала участь в витратах на утримання квартири та інших платежах, що виникають у власників квартир. Позивач повідомляла відповідача і її матір, що як тільки вона стане повноцінним власником всієї квартири, то вона в першу чергу виселить матір відповідачки. При цьому втрачаючи статус співвласника позивач спокійно відповідно діючих норм може зняти матір відповідачки з задекларованого/зареєстрованого місця проживання та виселити. Інформація позивача про якісь перешкоди в користуванні майном не відповідають дійсності, матеріалами справи не підтвердженні. При цьому позивач взагалі не проживає у цій квартирі. Замість відповідачки у спірній квартирі проживає її член сім?ї тривалий час, займається утриманням майна, в квартирі всі речі мами відповідачки, позивач не проживала у спірній квартирі. Судові витрати, які сторона відповідача планує понести у зв`язку з розглядом справи: 600О гривень за підготовку та подачу відзиву, 2000 грн. за участь в одному судовому засіданні. Представник позивача адвокат Довигора С.А. 09.07.2024 подала до суду відповідь на відзив та зазначила, що розрахунок незначної частки позивачем був проведений відповідності до наявності у співвласників ( не членів її родини) площі спільного майна, адже розраховувалася, як загальна площа у квартирі, так і житлова. Із загальної площі відповідачу належить 11,66 кв.м., а із житлової 5,7 кв.м. Квартири є однокімнатною, що в свою чергу вказує про неможливість її поділу, виділу чи встановлення нею порядку користування. Окрім того в позові, який є предметом спору заявлено в конструкції статті 365 ЦК України дві обставини, за яких можливе за рішенням суду припинення частки у праві спільної часткової власності, а саме річ є неподільна і таке припинення не завдасть істотної школи саме співвласнику, а не членам її родини. Також не може позивач погодитися із позицією відповідача щодо порушення її прав на таке припинення, а саме заперечення щодо можливості припинення її частки через те, що в квартирі проживає її мати [PERSON] є членом родини відповідача, яка зобов?язана її утримувати та забезпечувати її умовами проживання. Право проживання у спірній квартирі, наразі має, член родини відповідача, бо відповідач має частку в даному майні, не інакше. [PERSON] не є співвласником чи власником даної квартири. Не може також братися до уваги і тривале проживання члена сім?ї відповідача в даній квартирі. Такі обставини не спростовують право іншого співвласника звертатися до суду із відповідним позовом, адже як встановлено і не оспорено, відповідач в даній квартирі не проживає, має у власності інше житло (письмові докази надані разом із позовом), проживаючий член її родини, за яку відповідальність має нести відповідач, але у відзиві відповідач не вважає за потрібне займатися питанням проживання своєї матері. А наразі вказуючи про дану обставину, відповідач фактично не спростовує обставини позову, а саме ті обставини за яких позивач звернулася до суду, адже частка у власності відповідача є незначною, виділити її без втрати функціонального призначення не можливо, зате отримати грошову компенсацію за нею для відповідача створить досить сприятливі умови та задовольнить її інтереси, як співвласника. Разом з тим, на сьогодні відповідач відмовляється забирати свою матір із квартири, а це в свою чергу є порушенням прав позивача на вільне користування та розпорядження власним майном. Не є спростувальною обставиною і те, що відповідач несе обов?язок щодо утримання квартири, адже позивач немає доступу до житла, особові рахунки не розподілені, той тривалий час, що проживає [PERSON] у квартирі фактично позбавляє права позивача на нормальне та повноцінне користування майном. Крім того, відповідач як співвласник спірної квартири та [PERSON] не проживають спільно і не ведуть спільне господарство, позивач та відповідач також не ведуть спільного господарства і не членами однієї сім?ї. Зазначені обставини свідчать про неможливість спільного володіння та користування майном. Також не можна брати до уваги і посилання представника відповідача у відзиві на правові висновки Верховного суду щодо так званого позбавлення права на житло. В контексті даного спору позбавляється права власності відповідач з отриманням грошової компенсації, а не житла, оскільки в ньому вона не проживає і це різні поняття за змістом. Враховуючи, що частка відповідача у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , за своїм розміром та вартістю є незначною, виділити частку у спільному майні в натурі з технічної точки зору неможливо, запропонована пропозиція між сторонами про спільне володіння і користування квартиро відхилена відповідачем по причині небажання забезпечувати її члена сім?ї житлом, відповідачка не проживає у зазначеній квартирі більше понад 13 років і має у користуванні та власності інше житло, не утримує належну їй власність (письмові докази щодо утримання житла подані від імені [PERSON] , а не відповідача), а також, що позивачем внесено на депозитний рахунок вартість належної [PERSON] частки, позивач вважає, що втручання у право останньої на майно за встановлених вище обставин є виправданим (необхідним) відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідає меті дотримання справедливого балансу інтересів обох сторін Ухвалою суду від 23.07.2024 із занесенням до протоколу судового засідання закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. У судовому засідання позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі та пояснили, що відповідач жінка батька позивача. У квартирі проживає мати відповідачки, відповідач ні, Мати відповідачки не допускає позивача до квартири. Позивач пропонувала відповідачу викупити її частку. Тривалий час відповідач не йде на контакт. З 2009 року відповідач набула права власності на квартиру у м. Монастирище, тому істотної шкоди продаж частки квартири у м. Черкаси відповідачу не завдасть. Не заперечувала того, що не сплачує комунальні послуги, оскільки у квартирі не проживає. Відповідач та її представник адвокат заперечували щодо задоволення вимог. Пояснили, що мати відповідача з 1991 року проживає у квартирі, а з 1992 року одружилась з батьком позивача. Мати відповідача не є співвласником квартири, але хоче проживати в ній, а відповідач не має змоги примусити і виселити матір з квартири. Перешкод позивачу у розпорядженні квартирою не чиниться. Також заперечили у отриманні компенсації, бо за ці кошти квартиру купити не можливо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є матір`ю відповідача та проживає у квартирі [ADDRESS] . Батько позивача був її чоловіком. Зараз вона не працює, але має друзів, активно бере участь у заходах УТОС, відвідує лікаря. Дійсно свідок сплачує комунальні послуги за квартиру, де проживає. Відповідач до неї приїжджає не часто. Повідомила, що була власником 1/3 цієї квартири, а потім подарувала цю частку донці. До цього квартирою з 1996 року володіли чоловік свідка, його батько та вона. Свідок до 1991 року проживала у м. Монастирище у неї було у власності квартира у цьому місті. Не заперечувала того, що спільне користування та володіння квартирою з позивачкою не можливе. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно нотаріально посвідченого Договору дарування 2/3 частин квартири від 28.03.2000 року [PERSON] є власником 2/3 частин квартири [ADDRESS] . Згідно указаного договору та технічного паспорту квартира [ADDRESS] розташована на 4-у поверсі 9-ти поверхового будинку та складається із 1-ї кімнати житловою площею 17,1 кв., загальною площею 35,0 кв.м., в тому числі: коридор 3,9 кв.м., кімната 17,1 кв.м., кухня 8,5 кв.м. туалет 0,9 кв.м., ванна 2,7 кв.м.. Квартира обладнана лоджією 1,9 кв.м. Відповідно до довідки від 21.02.2020 власником 1/3 указаної вище квартири є [PERSON] згідно Договору дарування від 15.11.2010. [PERSON] зареєстрована у кв. [ADDRESS] , що вбачається з довідки від 16.02.202 Виконавчого комітету Монастирищенської міської ради Черкаської області. Також відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано та Рєестру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, [PERSON] на праві власності належить кв. [ADDRESS] відповідно до договору дарування від 09.04.2009, а [PERSON] є власником буд. [ADDRESS] з 27.03.2015. Згідно консультаційного висновку N?290/24 від 11.03.2024 Приватного підприємства «Ажіо.» щодо ринкової вартості нерухомого приміщення - 1/3 однокімнатної квартири по [ADDRESS] станом на 11.03.2024 року складає 381 410,00 грн. Жодних заперечень зі сторони відповідача щодо оцінки вказаного майна не поступало, клопотань щодо проведення судової експертизи до суду не надходило. Указані кошти 14.05.2024 внесені на депозит, що підтверджується оригіналом квитанції. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55,124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8,9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Згідно статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливе; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем. Права власника квартири визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України і передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, розпоряджатись ним на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналогічна позиція визначена у постанові Верховного суду України у справі за №6-37цс13, а саме, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Із роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Згідно з п.7 цієї Постанови, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Вимоги про встановлення порядку користування спірною квартирою у поданому позові не заявлені. У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що оскільки суд за чинним законодавством вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватись ним. Судом встановлено, що виділення відповідачу в натурі належної їй 1/3 частини спірної квартири є неможливим, оскільки спірна квартира є неподільною з огляду на те, що є однокімнатною, між сторонами відсутнє погодження щодо спільного володіння та користування спірною квартирою, оскільки вони не підтримують взаємовідносини. Суд також враховує, що відповідачка не проживає за місцем знаходження спірного майна, його не утримує та протягом тривалого часу постійно проживає у іншому місці. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність у відповідачки інтересу до спірного нерухомого майна. На думку суду, таке припинення права власності не завдасть шкоди відповідачу, оскільки вона забезпечена власним іншим житлом. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жодних доказів, які б свідчили, що припинення права власності відповідача на 1/3 частку у квартирі може завдати істотної шкоди її інтересам та інтересам членів її сім`ї, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, відповідачем суду не надано. Доводи ж відповідача про неможливість задоволення позовних вимог зводяться до того, що у спірній квартирі проживає мати відповідача, яка звикла у ній проживати і таке проживання є зручним для матері. Такі доводи сторони відповідача суд вважає необґрунтованими, оскільки наявність бажання члена родини співвласника проживати у спірному майні, не повинно впливати на право позивача володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Більш того, суд звертає увагу, що свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача, наразі зареєстрована та проживає у спірній квартирі, вільно розпорядилась своїм майном та подарувала у 2010 році 1/3 частку спірної квартирі своїй доньці - відповідачу у справі. У постанові від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що відсутність у статті 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пп.1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених підпунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку». Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2024 року у справі № 671/1543/21 дійшов висновку, що право відповідача на частку у спільному майні підлягає припиненню за умови доведення наявності підстав, передбачених частинами першою та другою статті 365 ЦК України, для припинення права на таку частку. Відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. З урахуванням наведеного, суд вважає, що вимога про визнання за позивачем права власності на раніше належну відповідачу незначну частку у праві спільної власності на неподільне майно є тією вимогою, яка забезпечує досягнення мети поданого позову, а задоволення такої вимоги призводить до остаточного вирішення спору між сторонами. Визначаючи розмір грошової компенсації, суд керувався вказаним звітом про оцінку майна, враховуючи положення п. 4 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, відповідно до яких основним принципом цивільного судочинства, зокрема, є змагальність сторін. Даний висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладеної від 09.09.2024 у справі № 671/1543/21, в якій Верховний Суд дійшов висновку, що за умови доведення наявності підстав, передбачених частинами першою та другою статті 365 ЦК України, для припинення права на частку у спільному майні, право відповідача на таку частку підлягає припиненню. З метою уникнення ситуації правової невизначеності, недопущення спору при проведенні державної реєстрації права власності за позивачем судам доцільно задовольняти одночасно з вимогою про припинення права власності на частку у спільному майні й заявлену вимогу про визнання права власності на неї за співвласником, який попередньо вніс на депозитний рахунок вартість спірної частки. Отже, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача до відповідача, а саме, припинити право спільної часткової власності, визнати право власності та стягнути грошову компенсацію вартості 1/3 частки . Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України. Однак, позивач наполягала на залишенні понесених витрат за нею.

Outcome: approved