Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-06 00:00:00

[PERSON] , діючи за довіреністю в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою шляхом направлення засобами поштового зв`язку 22.02.2024 (надійшла до суду 29.02.2024), в якій просив суд визнати недійсною відмову [PERSON] від прийняття спадщини від 21.09.2022, подану до П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області. Ухвалою суду від 13.03.2024 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України. На виконання ухвали суду 04.04.2024 на адресу суду засобами поштового зв`язку від [PERSON] надійшла позовна заява в уточненій редакції із залученням до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , уточненням підстав позову та обраного способу захисту, в якій він просив суд: визнати недійсною його відмову від прийняття спадщини від 21.09.2022, подану до П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] (далі [PERSON] /спадкодавець). Після його смерті відкрилася спадщина, до якої увійшли квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] . Спадкоємцями [PERSON] в порядку спадкування за законом були [PERSON] дружина спадкодавця (мати позивача), сини [PERSON] (позивач), [PERSON] (третя особа у справі). 21.09.2022 він та [PERSON] домовились, що він формально відмовляється від прийняття спадщини після смерті батька на користь [PERSON] , а остання одразу після оформлення спадщини та отримання свідоцтв переоформить частки у спадщині, які належав би успадкувати [PERSON] , шляхом оформлення правочинів договорів дарування або купівлі-продажу. Відповідну заяву про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] позивач подав 21.09.2022 до П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області. Аналогічна домовленість існувала між ним та молодшим братом [PERSON] , однак, не зважаючи на це, на останнього [PERSON] оформила частки у двох вищезазначених квартирах. 19.05.2023 [PERSON] стало відомо від самої [PERSON] , що вона не мала наміру оформляти спадщину як це було ними обумовлено. Після цих подій, 24.05.2023, коли позивач перебував на військовій службі при виконанні бойових завдань, [PERSON] «попрохала» його дружину разом з їх двома маленькими дітьми, молодшому з яких [PERSON] , [INFO] , було менше року, залишити квартиру [ADDRESS] , виселившись з неї. З огляду на вказані обставини, на переконання [PERSON] , при оформленні спадщини мати [PERSON] діяла недобросовісно, ввела його в оману, а знаючи, що він несе військову службу в зоні ведення бойових дій, вирішила, що шансів повернутись живим у нього немає, вирішила переоформити квартиру на молодшого брата [PERSON] , тим самим фактично позбавивши його частки у спадщині, ще й попри те, що іншого житла він не має. Окремо зауважив, що на військовій службі він перебуває з 17.02.2023, що унеможливлювало прибуття до нотаріальної контори та відкликання заяви про відмову він прийняття спадщини в межах визначеного законом строку. Враховуючи, що відмова від прийняття спадщини це односторонній правочин (постанова ВСУ від 24.11.2021 у справі №357/15284/18), тому його недійсність може бути визнана на загальних підставах у порядку цивільного судочинства, тобто з підстав, передбачених ст.ст.225, 229-231, 233 ЦК України (п.25 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7). Зазначив, що рішення про відмову від прийняття спадщини на користь матері [PERSON] не відповідало його справжньому волевиявленню на той момент та, як виявилось, він помилково вважав, що мати не залишить його та своїх рідних онуків його дітей без житла. Ухвалою суду від 08.04.2024 позовну заяву [PERSON] в уточненій редакції прийнято до розгляду з відкриттям загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання у справі. Ухвалою суду від 18.06.2024 задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів із Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори Криворізького районного нотаріального округу копій матеріалів спадкової справи №273/2022 (номер у Спадковому реєстрі 69679173), заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Витребувані докази надійшли до суду 16.07.2024. Ухвалою суду від 23.09.2024 закрито підготовче провадження у справі з призначенням її до судового розгляду по суті. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами та заперечуючи проти їх задоволення, 09.05.2024 представник відповідача [PERSON] адвокат Трофименко М.В. подала відзив на позов. Свої заперечення по суті пред`явлених до [PERSON] вимог мотивувала тим, що [PERSON] є чоловіком [PERSON] , помер [INFO] . У період перебування у шлюбі вони набули у спільну сумісну власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] та двокімнатну [ADDRESS] . Враховуючи суть інституту спільної сумісної власності подружжя, частки [PERSON] та [PERSON] були рівними, тобто по 1/2 за кожним. Відтак, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до якої увійшли 1/2 частка квартири [ADDRESS] та 1/2 частка квартири [ADDRESS] , спадкування яких здійснювалось в порядку спадкування за законом за відсутності спадкового договору та заповіту, складених за життя [PERSON] . У відповідності до ст.1261 ЦК України до кола спадкоємців першої черги в порядку спадкування за законом належали [PERSON] як дружина спадкодавця та сини [PERSON] та [PERSON] . Заздалегідь між спадкоємцями було узгоджено, що [PERSON] та [PERSON] відмовляються від своїх часток у спадщині на користь [PERSON] з огляду на брак коштів для оформлення спадщини, розуміючи при цьому, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею, на яку буде оформлене майно після смерті [PERSON] . Таким чином, після оформлення спадщини [PERSON] стала одноособовим власником вищевказаних квартир, де її сини [PERSON] та [PERSON] мають зареєстроване місце проживання. Представник акцентувала увагу на тому, що за змістом позову [PERSON] не заперечував той факт, що 21.09.2022 він особисто, перебуваючи здоровим, усвідомлюючи значення своїх дій на той час, в нотаріальній конторі подав заяву про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] , його воля була особистою, а подання заяви про відмову від прийняття спадщини як правочин вчинено без здійснення на нього тиску чи примусу. Не дивлячись на те, що заяву про відмову від прийняття спадщини [PERSON] подав 21.09.2022, до суду він звернувся зі сплином тривалого часу, а саме 29.02.2024 після подій, які з його слів стосувалися виселення [PERSON] 24.05.2023 його дружини з дітьми з однієї із квартир. Неможливість відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини протягом встановленого строку позивач обґрунтовує перебуванням його на військовій службі у ЗСУ, проте, з наданих ним документів слідує, що на військовій службі у ЗСУ він перебуває з 17.02.2023, а з 08.07.2023 бере безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України. Відтак, на переконання представника відповідача, [PERSON] мав достатньо часу з 21.09.2022 до 17.02.2023 вирішити питання відкликання поданої ним заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] . Що стосується правових підстав для визнання недійсною відмови від прийняття спадщини як одностороннього правочину, то, на переконання представника відповідача, [PERSON] не надано документального підтвердження на підтвердження того, що на момент вчинення правочину він був недієздатним або обмежено дієздатним, не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. Позивачем також не надано обґрунтування того, що він не усвідомлював природу правочину, оскільки прийшовши до нотаріуса, він чітко розумів, що подає заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті свого батька, а не укладає договір дарування чи купівлі-продажу майна. Говорячи про застосування з боку [PERSON] обману до [PERSON] , що стосувалося обіцянки вчинення інших правочинів відносно успадкованого майна у майбутньому, то представник звернула увагу, що позивач й так розуміє, що він та молодший брат [PERSON] є єдиними спадкоємцями у випадку смерті їх матері [PERSON] , а тому рано чи пізно все одно будуть власниками квартир чи їх часток у разі відсутності заповіту. Також позивачем не надано доказів щодо його звернення до правоохоронних органів стосовно застосування до нього [PERSON] фізичного чи психічного тиску задля подання ним оспорюваної заяви. Враховуючи вищенаведене, представник відповідача вважає заявлені [PERSON] вимоги недоведеними. Правом на подання відповіді на відзив позивач [PERSON] не скористався, клопотань про надання додаткового часу для цього не потребував. Присутній в судовому засіданні 18.06.2024 позивач [PERSON] пред`явлені вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. У подальшому правом на участь в судовому засіданні позивач не скористався, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Присутні в судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник адвокат Трофименко М.В., кожна окремо, заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, вважали їх безпідставними та недоведеними. Додатково відповідач зазначила, що прийняття спадщини та оформлення документів вона самостійно сплатила, сини відмовились від їх часток у спадщині після смерті [PERSON] добровільно та свідомо. Власником інших 1/2 часток квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] вона є, оскільки приміщення були набуті нею та [PERSON] у спільну сумісну власність як подружжям. Житлово-комунальні послуги за квартири вона сплачує сама. У свою чергу, представник доповнила, що [PERSON] намагалась врегулювати спір шляхом здійснення дарування квартири позивачеві, однак, його цікавили лише кошти. Будь-якого обману з боку відповідача не було, позивач свідомо та добровільно подав заяву про відмову від спадщини. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Підтвердив, що при вирішенні питання спадкування після смерті батька він та його брат [PERSON] свідомо та добровільно подали заяви про відмову від прийняття спадщини на користь матері [PERSON] . Пізніше брат передумав, звинувативши матір в обмані, якого насправді не було. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення / поновлення провадження по справі судом не вживались. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, врахувавши позицію учасників справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 20.12.1991 Жовтневим районним відділом РАЦСу м. Кривого Рогу, актовий запис №1408, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 20.12.1991. Від шлюбу вони мають двох синів [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 01.08.1994 відділом реєстрації актів громадянського стану Саксаганського райвиконкому м. Кривого Рогу), та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 07.07.2003 відділом реєстрації актів громадянського стану Саксаганського районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області). 20.04.2004 [PERSON] та [PERSON] набули у спільну сумісну власність трикімнатну квартиру загальною площею 68,4 кв.м., житловою площею 42,6 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 16.04.2004, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Волошко О.М., зареєстрованого у реєстрі за №658. Право спільної сумісної власності було зареєстроване за ними КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 20.04.2004, запис №410 в книзі 159п-410, реєстраційний номер 5437800, що підтверджується копією договору купівлі-продажу та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Крім того, [PERSON] та [PERSON] набули у спільну сумісну власність двокімнатну квартиру загальною площею 45,4 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору міни, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 25.04.2014, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Болозенко Т.О., зареєстрованого в реєстрі за №443. Про набуття [PERSON] квартири саме у спільну сумісну власність з [PERSON] зазначено у п.8 договору. Право власності зареєстроване 25.04.2014, запис про право власності №5478730, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. За даними реєстру Криворізької міської територіальної громади, [PERSON] з 19.05.2016 має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] з 26.06.2018 за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, свідченням чому є свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] , видане 21.07.2022 Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Як визначено ч.1\~ст.1220 ЦК України,\~спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст.ст.1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як слідує з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 14.09.2022 №70018526, заповітів чи спадкових договорів від імені [PERSON] за його життя не складалось та в нотаріальному порядку не посвідчувалось. Згідно зі ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України. 14.09.2022 Сьомою Криворізькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №273/2022 на майно після смерті [PERSON] , що слідує з Витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі. Відповідно до ст.1261 ЦК України, в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Так,\~спадкоємцями першої\~черги в\~порядку спадкування\~за законом\~після смерті\~ [PERSON] \~є його\~дружина [PERSON] \~та сини\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] .\~На момент\~смерті [PERSON] \~разом з\~ним значились\~зареєстрованими [PERSON] \~та [PERSON] \~за адресою:\~ [ADDRESS] . Інших спадкоємців за законом, які б належали до першої черги спадкування за законом, в ході судового розгляду не встановлено, оскільки на момент смерті [PERSON] його батьки [PERSON] та [PERSON] (відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.05.1969) померли [INFO] та [INFO] відповідно, свідченням чому є свідоцтва про їх смерть, наявні в матеріалах спадкової справи, копію якої витребувано судом. Факт дійсності шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , на момент смерті останнього, відсутність записів про його розірвання, анулювання чи визнання недійсним тощо підтверджується Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 11.07.2023 №00040469212. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частки квартири [ADDRESS] , та 1/2 частки квартири [ADDRESS] , оскільки квартири були набуті подружжям [PERSON] та [PERSON] у власність в період перебування у шлюбі, що визначало їх статус як спільної сумісної власності; на іншу 1/2 частки квартири [ADDRESS] . [PERSON] отримала свідоцтва про право власності від 11.07.2023 за №494. Дослідженням матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , встановлено, що із заявою про прийняття спадщини після його смерті звернулася [PERSON] [INFO] . При цьому, 16.09.2022 [PERSON] подав до нотаріальної контори заяви про відмову від прийняття спадщини у вигляді належної йому частки у спадщині за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , на користь матері [PERSON] . Крім того, заяву про відмову від прийняття спадщини подав 21.09.2022 [PERSON] . Як вказувала\~відповідач,\~заздалегідь між\~сторонами справи\~було погоджено,\~що позивач\~ [PERSON] \~та третя\~особа [PERSON] \~відмовляться від\~своєї частки\~на спадщину\~після смерті\~свого батька\~на користь\~ [PERSON] ,\~так як\~не мали\~коштів для\~оформлення спадщини,\~та розуміли,\~що вони\~є єдиними\~спадкоємцями після\~смерті [PERSON] ,\~а тому\~ніяких спорів\~з приводу\~цього не\~було.Вказану обставину також беззаперечно підтвердив [PERSON] , будучи присутнім в судовому засіданні. Позаяк, незважаючи на те, що [PERSON] не оспорював факт наявності між ним та [PERSON] домовленості щодо відмови від спадщини, останній вказував, що така відмова була вчинена на умові переоформлення на нього однієї з квартир [PERSON] на підставі правочину у подальшому. Оскільки відповідач цього не вчинила та напрочуд вчиняє дії, які він розцінює як намір умисного позбавлення його сім`ї житла, позивач вважає, що таким чином його було введено в оману, а тому просив визнати подану ним заяву про відмову від прийняття спадщини недійсною як односторонній правочин, вчинений під впливом обману та такий, що не відповідав його волі, на цих підставах оскаржуючи її в судовому порядку. Статтею 1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною та може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Виходячи зі змісту вказаної матеріальної норми, спадкоємець не має права ставити відмову від успадкування своєї частки у майні померлого власника в залежність від будь-яких умов чи застережень, а також не може в обмін на відмову від прийняття спадщини вимагати отримання для себе або інших осіб будь-яких матеріальних чи нематеріальних благ. Відповідно до ч.5 ст.1274 ЦК України, відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст..ст.225, 229-231 і 233 ЦК України. Це відповідно: вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; вчинення правочину під впливом помилки; вчинення правочину під впливом обману; вчинення правочину під впливом насильства; вчинення правочину під впливом тяжкої обставини. Надаючи оцінку правовій природі відмови від прийняття спадщини, суд виходить з того, що це є одностороннім правочином. Так, односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила; односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Відповідно до ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до абз.1 ч.1, абз.1 ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до оскаржуваної заяви [PERSON] від 21.09.2022 про відмову в прийнятті спадщини, у ній чітко вказано, що він «усвідомлює значення своїх дій та має можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для нього істотне значення, без застосування до нього фізичного та психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, цією заявою відмовляється від належної йому частки у спадщині за законом після смерті свого батька [PERSON] , померлого [INFO] ». У заяві також зазначено, що крім нього, іншими спадкоємцями за законом є дружина померлого [PERSON] та син [PERSON] . Йому зрозуміло, що не допускається відмова від спадщини з умовою чи із застереженням, що відмова від спадщини має місце у відношенні всього спадкового майна, що він не може відмовитись від однієї частки спадщини, а іншу прийняти (ст.ст. 1268, 1273 ЦК України). Він стверджує в присутності нотаріуса, що в дієздатності не обмежений, під опікою, піклуванням не перебуває, не знаходиться в стан алкогольного, токсичного, наркотичного сп`яніння. У заяві також міститься застереження про роз`яснення [PERSON] нотаріусом, що заява не може бути повернена, але може бути ним відкликана протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини (ст.ст.1269, 1270 ЦК України). Зміст ст.ст.225, 229-231, 233, 1273-1275 Цивільного кодексу України, йому нотаріусом роз`яснено. Відповідно до ст.ст.16,\~203,\~215 ЦК України\~для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; установлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше. Суд звертає увагу сторін спору також на приписи ст.3 ЦК України, за змістом яких загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17). Так, із позовом позивач звернувся набагато пізніше після подання заяви про відмову від спадщини, не оспорюючи той факт, що своїм правом на відкликання заяви він не скористався, питання поновлення цього строку не ставив. Фактичні підстави звернення позивача до суду з позовом про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною обумовлені введенням його в оману з боку [PERSON] щодо умов, за яких мало місце подання ним такої заяви, які вона зі свого боку не виконала. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абз.2 ч.1 ст.229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: - по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; - по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у правовідносинах, породжених правочином; - по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. У постанові Верховного Суду від 01.02.2021 у справі №285/1881/17 зроблено правовий висновок, відповідно якого тлумачення ст.230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Враховуючи те, що вчинення правочину під впливом обману зумовлене деформацією волі, на яку вплинула протиправна поведінка іншої особи, спрямована на формування наміру в іншої особи вчинити правочин, позивач [PERSON] , відмовляючись від спадщини, вчинив односторонній правочин, тому в даному випадку відсутня інша сторона правочину, яка могла б ввести позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення. До того ж поданій позивачем заяві про відмову від прийняття спадщини відсутнє посилання, що така відмова була вчинена ним саме на користь [PERSON] , зважаючи на наявність іншого спадкоємця брата [PERSON] . Такі дії вказують на суперечливість поведінки [PERSON] щодо обставин спору, що може тлумачитися як порушення принципу добросовісності цивільних правовідносин. Якщо ж взяти до уваги той факт, що інший спадкоємець першої черги в порядку спадкування за законом [PERSON] також подав заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , однак, з чітким зазначенням на користь матері [PERSON] , тому фактично [PERSON] залишилась єдиною спадкоємицею, яка успадкувала усе майно після смерті [PERSON] . Однак, цей факт не може розцінюватись як те, що [PERSON] діяла недобросовісно або з наміром умисно позбавити сина [PERSON] спадщини після смерті батька. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 ч. 5 ст. 12 ЦПК України). Згідно з ч.ч.1-4 ст.12, ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ч. 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При наданні оцінці та проведенню аналізу зібраних у справі доказів та аргументів обох сторін, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що в даному випадку мав місце саме обман з боку відповідача, наявність в її діях умислу на позбавлення позивача спадщини з меркантильною метою, а також, що ним неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення. При поданні заяви про відмову від прийняття спадщини, [PERSON] було роз`яснено під підпис про безумовність та беззастережність його заяви про відмову від прийняття спадщини, а також право на відкликання цієї зави до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. Доказів, які б свідчили, що нотаріус не роз`яснив йому суть заяви та наслідки її подання, позивач суду не надав. Слушними також є зауваження сторони відповідача, що в позовній заяві [PERSON] не заперечував того факту, що 21.09.2022 він особисто, перебуваючи здоровим, усвідомлюючи значення своїх дій на той час, в нотаріальній конторі написав заяву про відмову у прийняття спадщини, і його воля була особистою та правочин вчинено без тиску на нього та без примусу. Його дієздатність було перевірено нотаріусом. Отже, підписуючи заяву про відмову від спадщини з усіх підстав, [PERSON] свідомо позбавив себе права на частку у спадщині. Суд зауважує, що цивільне законодавство надає можливість спадкоємцю змінити своє рішення щодо відмови від прийняття спадщини: ч.6 ст.1273 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Не дивлячись на те, що заява [PERSON] була подана 21.09.2022, останній звернувся до суду у лютому 2024 року після подій, які, з його слів, мали місце 24.05.2023 та стосувалися виселення [PERSON] його дружини разом із дітьми з квартири [ADDRESS] , в той час як правовстановлюючі документи на успадковані квартири після смерті [PERSON] отримала 11.07.2023, що у сукупності хронологічно викликає неузгодження у доводах позивача, а за відсутності доказів вчинення [PERSON] дій, спрямованих на позбавлення сім`ї позивача житла, ставить під сумнів формальність підстав ініціювання ним спору. Не надано [PERSON] також доказів його звернень до правоохоронних органів з приводу застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку [PERSON] щодо написання заяви про відмову від спадщини на її користь в аспекті обраного ним способу захисту прав, а також звернень до судових органів, суб`єктів соціальної взаємодії, органів опіки та піклування стосовно позбавлення житла його малолітніх дітей та дружини на підтвердження підстав, покладених в обґрунтування вимог. \~ \~ \~ \~ Що стосується посилань позивача на неможливість реалізації права на відкликання заяви про відмову від спадщини в межах встановленого законом строку (тобто до 20.01.2023) у зв`язку з перебуванням у ЗСУ, то суд оцінює їх критично, оскільки з наданої позивачем довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України від 14.11.2023 слідує, що [PERSON] брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України у м. Святогірськ Краматорського р-ну Донецької обл., с-щі Борова Ізюмського р-ну Харківської обл.. в період часу з 08.07.2023 до 21.07.2023, а з 17.01.2023 загалом перебуває у ЗСУ (довідка ВЧ [NUMBER] від 26.11.2023 №6637/94, записи у посвідченні офіцера, виданому на ім`я [PERSON] ). Відтак, у разі дійсності наявності у позивача наміру відкликати оспорювану заяву, подану 21.09.2022, позивач мав для цього достатньо часу. Натомість, сама по собі зміна ним свого рішення щодо відмови від прийняття спадщини після сплину строку на відкликання такої заяви не може визначати наявність правових підстав для визнання такої відмови недійсною. Інші доводи [PERSON] стосовно предмету ініційованого ним спору та підстав суд не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для позивача, які не можуть бути за підставу для задоволення позову. Посилання позивача на подання заяви про відмову від прийняття спадщини до П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори замість Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори, де фактично було й заведено спадкову справу після смерті [PERSON] , суд розцінює як формальну описку, яка на суть вирішення спору не впливає. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини фактично ґрунтуються на припущеннях, є недоведеними, а тому підстави для їх задоволення відсутні. Зважаючи на те, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] , відповідно до ст.141 ЦПК України, понесені ним витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed