Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-24 00:00:00

У квітні 2023 року позивач [PERSON] в особі свого представника [PERSON] , звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] про визнання права користування квартирою. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Однак її фактичним місцем проживання з січня 2007 року і по сьогодні є: [ADDRESS] . У квартирі №5 позивач проживає разом зі своїм колишнім чоловіком - [PERSON] . 26.12.2022 позивач звернулась із заявою до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Управління надання адміністративних послуг Голосїївської РДА на одночасне зняття з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] та реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Співробітником відділу було прийнято рішення про відмову у реєстрації місця проживання на підставі ст. 87 п. 3 Постанови КМУ від 07.02.2022 № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації/місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» особа не подала необхідні документи або відомості: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. Будинок [ADDRESS] проїзд закріплено за ГІАТ «Укрзалізниця». Починаючи з 03 квітня 1998 р. по 08 вересня 2014 р. позивач працювала провідником пасажирських вагонів на залізниці до виходу на пенсію у зв`язку з інвалідністю, що підтверджується записами в трудовій книжці. 22 січня 2007 року вона звернулася із заявою до начальника ДТГО «Південно-Західна залізниця» з проханням надати дозвіл проживати у кв. [ADDRESS] . Дане прохання задовольнили і воно було погоджене начальником ДТГО «Південно-Західна залізниця», що підтверджується заявою від 22.01.2007 з відміткою про дозвіл проживати за зазначеною вище адресою. Заява позивача від 22.01.2007 є єдиним документом, що наявний у її розпорядженні на підтвердження правомірності зайняття квартири №5 . На цій заяві начальником ДТГО «Південно-Західна залізниця» виконано напис «Дозволити проживати», міститься його підпис. На підставі цього, у січні 2007 року вона вселилась у Квартиру №5 разом зі своїм чоловіком - [PERSON] . Позивач зазначає, що позивачка вселилась до квартири №5 зі згоди ДТГО «Південно-Західна залізниця». Проте наразі відсутні документи (договорі найму, оренди тощо), які б могли підтверджувати її право користування квартирою, такі не оформлювались. Ордер на житлове приміщення позивачу також не видавався. За позивачем не зареєстровано прав власності на будь-яке нерухоме майно, квартира №5 є її єдиним житлом. Враховуючи викладене, позивач просить визнати за [PERSON] право користування жилим приміщенням - квартирою, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17.04.2023 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст.ст. 174, 178 ЦПК України, відповідач скористався своїм правом та направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. У червні 2023 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що твердження позивча про те, що прохання надати дозвіл проживати у кв. [ADDRESS] задоволено і було погоджене начальником ДТГО «Південно-Західна залізниця» з відміткою про дозвіл проживати за зазначеною вище адресою, є такими, що не відповідають дійсності. На заяві позивача про надання дозволу проживати у кв. [ADDRESS] дійсно знаходиться штамп ДТГО «ПЗЗ», на якому зазначено «БМЕС Вирішити», що свідчить про передачу питання у відання «БМЕС». Твердження позивача, що на заяві зазначено «Дозволити проживати» є хибним, оскільки там зазначено «Доповісти пропозиції». Тобто, коли позивач, подаючи заяву не дочекалась відповіді ДТГО «ПЗЗ», і самовільно зайняла житло за адресою: [ADDRESS] вже з лютого 2007. Зазначив, що просить відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві. У липні 2023 представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідач не надає будь-якого документу, який2 було оформлено за результатами заяви позивача, так само і не надано доказів того, що у задоволенні її заяви було відмовлено, тобто позивач вселилась до квартири № 5 зі згоди ДТГО «ПЗЗ». Просив задовольнити позовні вимоги, з підстав викладених у відповілді на відзив на позовну заяву. У липні 2023 представник відповідача подав до суду заперечення, в якому зазначив, що позивач маючи реєстрацію за однією адресою, самостійно вказуючи своє місце проживання за іншою адресою, має право на заявлення вимоги про користування житлом за третьою адресою. Тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У липні 2023 представник позивача подав до суду клопотання про долучення доказів, а саме копії фіскальних чеків. Враховуючи наведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією відмітки в її паспорті. Однак її фактичним місцем проживання з січня 2007 року і по сьогодні є: [ADDRESS] . У квартирі №5 позивач проживає разом зі своїм колишнім чоловіком - [PERSON] . 26.12.2022 позивач звернулась із заявою до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Управління надання адміністративних послуг Голосїївської РДА на одночасне зняття з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] та реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Співробітником відділу було прийнято рішення про відмову у реєстрації місця проживання на підставі ст. 87 п.3 Постанови КМУ від 07.02.2022 № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації/ місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» особа не подала необхідні документи або відомості: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Відповідно до ст.48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Будинок [ADDRESS] й проїзд закріплено за ПАТ «Укрзалізниця», що не оспорюється сторонами по справі. Починаючи з 03 квітня 1998 по 08 вересня 2014 позивач працювала провідником пасажирських вагонів на залізниці до виходу на пенсію у зв`язку з інвалідністю, що підтверджується записами в трудовій книжці. 22 січня 2007 року вона звернулася із заявою до начальника ДТГО «Південно-Західна залізниця» з проханням надати дозвіл проживати у кв. [ADDRESS] . Дане прохання задовольнили і воно було погоджене начальником ДТГО «Південно-Західна залізниця», що підтверджується заявою від 22.01.2007 з відміткою про дозвіл проживати за зазначеною вище адресою. Заява позивача від 22.01.2007 р. є єдиним документом, що наявний у її розпорядженні на підтвердження правомірності зайняття квартири №5 . На цій заяві начальником ДТГО «Південно-Західна залізниця» виконано напис «Доповісти пропозиції», міститься його підпис. На підставі цього, у січні 2007 року вона вселилась у Квартиру №5 разом зі своїм чоловіком - [PERSON] . Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі, на підставі ордеру на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а при її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого виданий ордер. Проте наразі відсутні документи (договорі найму, оренди тощо), які б могли підтверджувати її право користування квартирою, такі не оформлювались. Ордер на житлове приміщення позивачу також не видавався. Можна стверджувати, що особа, яка вселилася у житло набуває право користування чужим майном, же по своїй суті є особистим сервітутом. За позивачем не зареєстровано прав власності на будь-яке нерухоме майно, квартира №5 є її єдиним житлом. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Позивач здійснює користування квартирою №5 у відповідності до призначення свого права користування, яке вона набула на підставі заяви від 22.01.2007, не порушуючи при цьому прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України № 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. З обставин справи вбачається, що відповідач з 2007 року фактично не реалізовує свої права встановлені статтею ЦК України, де факто їх здійснює [PERSON] . Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Протягом усього часу проживання у Квартирі №5 [PERSON] забезпечувала збереження даної квартири, виконувала ремонти, підтримувала її в належному стані та сплачувала рахунки за житлово-комунальні послуги, іцо підтверджується квитанціями про сплату за житлово-комунальні послуги, фіскальними чеками та видатковими накладними на придбання товарів для ремонту квартири, фотокартками квартири до та після проведення ремонту. Рахунки на сплату житлово- комунальних послуг надходять на ім`я чоловіка позивача, [PERSON] , що ще раз підтверджує її фактичне володіння та користування даною квартирою. Протягом усього часу володіння Квартирою №5 позивач була впевнена, що отримала дане майно правомірно та з підстав, достатніх для того, щоб мати право користування ним. Крім того, позивач володіє Квартирою №5 безперервно з січня 2007 року, а також відкрито, адже ніколи не приховувала факту знаходження даної квартири в своєму володінні, при цьому ставилася до цього майна, як до власного. Слід також зазначити, що позивач неодноразово зверталася до ПАТ «Укрзалізниця» з проханням щодо покращення житлових умов, а саме щодо укладення з нею договору найму (оренди) на Квартиру №5 для можливості в подальшому зареєструвати своє фактичне місце проживання, оскільки будь-які документи на Квартиру №5 у неї відсутні, а відповідно до Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.11.2012 №1077 одним із документів, необхідних для реєстрації місця проживання, особі слід надати документи, що підтверджують право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. Проте, відповідаючи на звернення, філією «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» ПАТ «Українська залізниця» зазначено про відсутність правових підстав укладати договір найму на Квартиру №5 , враховуючи навіть те, що позивач там проживає, що підтверджується листом, наявним в матеріалах справи. Вищевказана філія ПАТ «Українська залізниця» у своїй відповіді вказує на те, що згідно з приписом Печерської районної державної адміністрації від 11.09.1997 року №15/93 на підставі рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 10.10.1988 року № 691 прописка та приватизація в будинку [ADDRESS] проїзд припинена у зв`язку з вирішенням питання про відселення мешканців будинку. Статтею 7 Житлового кодексу Української PCP встановлено, що періодично, у строки, встановлювані Кабінетом Міністрів України, провадиться обстеження стану жилих будинків державного і громадського житлового фонду. Непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) ради. Непридатні для проживання наглі приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів може бути переобладнано в нежилі за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради. Порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання встановлюється Кабінетом Міністрів України. Крім того, ПАТ «Укрзалізниця» повідомила, що будинок [ADDRESS] рішенням Печерської районної Ради народних депутатів від 26.06.1989 №560 визнано непридатним для проживання. Так, згідно із частиною п`ятою статті 132 ЖК Української PCP особи, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення. Відповідно до Положення про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 26 квітня 1984 року № 189 обстеження стану жилих будинків провадиться інженерно-технічними працівниками житлово-експлуатаційних організацій за участю представників громадськості. У разі необхідності до обстеження жилих будинків залучаються фахівці проектних і науково-дослідних організацій та органів і закладів санітарно-епідеміологічної служби. Якщо експлуатація будинків відомчого або громадського житлового фонду здійснюється безпосередньо відповідним підприємством, установою, організацією, то обстеження цих будинків за клопотанням такого підприємства, установи, організації здійснюється житлово-експлуатаційною організацією, визначеною виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів. У разі ж неможливості або недоцільності проведення капітального ремонту вноситься до виконкому районної, міської, районної у місті Ради пропозиція про визнання жилого будинку таким, що не відповідає зазначеним вимогам і є непридатним для поживання. Згідно із пунктом 5 Положення якщо під час обстеження стану жилих будинків буде виявлено невідповідність санітарним і технічним вимогам цих будинків (жилих приміщень), яку можливо і доцільно усунути шляхом проведення капітального ремонту, житлово-експлуатаційна організація вирішує в установленому порядку питання про проведення такого ремонту. У разі неможливості або недоцільності проведення капітального ремонту житлово-експлуатаційна організація вносить до виконкому районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів пропозицію про визнання жилого будинку (жилого приміщення) таким, що не відповідає вказаним вимогам і є непридатним для проживання. При цьому додаються такі документи: а) акт обстеження стану жилого будинку з відповідним висновком; б) технічний паспорт жилого будинку з даними про його фізичну зношеність; в) висновок проектної або науково-дослідної організації (при необхідності) щодо технічного стану жилого будинку (жилого приміщення) та про неможливість або недоцільність проведення капітального ремонту будинку (жилого приміщення); г) висновок органу або закладу санітарно-епідеміологічної служби щодо відповідності жилого будинку (жилого приміщення) санітарним вимогам. Відповідно до пунктів 6, 7 Положення виконавчим комітетом відповідної Ради призначається спеціальна комісія у складі визначеного зазначеним Положенням спеціалістів.. При обстеженні громадського або відомчого житлового фонду до складу такої комісії також включається представник органу, який здійснює управління відповідним фондом. Після проведення дій, визначених Положенням, при визнанні жилого приміщення непридатним для проживання комісія вносить місцевій раді пропозицію з проектом відповідного рішення. Згідно із пунктом 8 Положення виконавчий орган місцевої Ради розглядає подані комісією матеріали і приймає рішення щодо непридатності жилого будинку для проживання та вносить до виконавчого комітету обласної, міської Ради народних депутатів про використання цього будинку в інших цілях або про знесення будинку. Під час вирішення питання щодо жилого будинку відомчого або громадського жилого фонду пропозиція погоджується з відповідним підприємством. З технічного паспорту на квартиру від 11.05.2018 №112/05-18 вбачається, що квартира [ADDRESS] знаходиться в придатному технічному стані, підключена до холодного, гарячого водопостачання та електроенергії. А визнання вищевказаного будинку непридатним не є перешкодою для визнання за позивачем права користування на спірну квартиру. Окрім того, попри визнання будинку №6 непридатним для проживання ще 26.06.1989, позивачу було надано дозвіл на вселення в Квартиру №5 зазначеного будинку в січні 2007 року за погодженням начальника ДТГО «Південно-Західна залізниця». Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillovv V. the U.К. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004- XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyelerv. Italy) [ВП],заява№ 33202/96,п. 110, ECHR 2000-1). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до ст. 60 ЦГІК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Відповідно до статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа, яка звернулася до суду, має право на захист її майнового права чи інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, примусове виконання обов`язку (пункти 1,5 частини другої статті 16 ЦК України). Виходячи з системного аналізу наведених норм права та описаних вище обставин, суд приходить до висновку, ощ позивач набула право проживання та користування жилим приміщенням, а саме квартирою №5 , таким чином, вимоги позивача щодо визнання за нею права користування та постійного місця проживання в квартирі є законними, обґрунтованими та підлягають задоволені. Позивач є інвалідом другої групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії [NUMBER] та копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0429673, які додаються, а тому відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подачу до суду позовної заяви, тому з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави.

Outcome: approved