Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-05 00:00:00

позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь 1008,47 Євро та 3024,5 дол. США боргу за договором позики. Судові витрати та за надання правової допомоги, згідно квитанції адвоката, стягнути з відповідача. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 15 червня 2023 році позичив відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 1 тисячу Євро (одну тисячу Євро), яку він просив терміном на 1 день. Позика вище вказаних коштів відбувалась цього ж дня шляхом оформлення відповідної розписки, яку відповідач писав власноручно на ті кошти, які взяв у борг, які зобов`язувався повернути 16.06.2023р. Проте вже 16.06.2023 р. відповідач просив перенести дату повернення коштів, так як не встигає повернути. Дату повернення коштів з відповідачем погодили продовжити аж 15.07.2023 р. по 16.08.2023 р., про що відповідач вказав у розписці з підписом. Відповідач дані кошти після 16.08.2023 року не повертав, так як пояснив фінансовими труднощами, оскільки всі кошти вкладені в матеріальні активи, яких у відповідача було на той час достатньо. 22.08.2023 р. позивач знову позивач [PERSON] грошові кошти в сумі 3 тисячі доларів США (три тисячі доларів США), які він зобов`язувався повернути через 1 рік 22.08.2024 р., про що власноручно написав позивачу таку розписку 22.08.2023 р. та продоважив розписку на 1000 Єавро також вже на рік до 16.08.2024 р., про що відповідач погодив своїм підписом. Згідно вказаних 2-х договорів позики відповідач [PERSON] отримав в борг від нього спачатку 1000 Євро, а потім 3000 дол. США. Оскільки відповідачка до цього часу не виконала умови розписок та не повернув борг, він змушений звернутися до суду для відновлення свого порушеного права та просить стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 1008,47 Євро та 3024,5 доларів США. Ухвалою суду від 02.12.2024 було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. 06.01.2025 представник позивача адвокат Кобзан Р.М. подав до суду заяву, в якій просить слухання справи проводити без участі позивача та в разі неявки відповідача не заперечив щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, відзиву на позов не подав, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбаченому законом порядку шляхом направлення поштових повідомлень. Згідно з ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 8\~ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Таким чином, виходячи з поданих заяв, судом розглядається справа за наявними доказами у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом. Враховуючи, що відповідач, хоча і був належним чином повідомлений про розгляд даної справи, відзиву на позов та клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін не подав, представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, тому протокольною формою ухвали суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: 15 червня 2023 році позивач позичив відповідачу грошові кошти в сумі 1 тисячу Євро (одну тисячу Євро), яку він зобов`язався повернути до 16.07.2023 р., що підтверджується складеною ним розпискою 15.06.2023 року (а.с. 8). 16.07.2023 р. сторони погодили перенести дату повернення коштів. Дату повернення коштів сторнони погодили продовжити з 15.07.2023 р. по 16.08.2023 р., про що відповідач вказав у розписці з підписом (а.с. 8). У подальшому сторонни знову погодили перенести дату повернення коштів до 16.08.2024 р., про що відповідач вказав у розписці з підписом (а.с. 8). 22.08.2023 р. позивач знову позивач відповідачу грошові кошти в сумі 3 тисячі доларів США (три тисячі доларів США), які він зобов`язувався повернути через 1 рік, тобто до 22.08.2024 р., про що власноручно написав позивачу таку розписку 22.08.2023 р. (а.с. 9). 23.09.2024 р. позивачем було направлено відповідачу за адресою [ADDRESS] , вимогу про повернення боргу в сумі 1 тисячі Євро (а.с. 11, 12, 13, 14, 15). Також, 23.09.2024 р. позивачем було направлено відповідачу за адресою [ADDRESS] , вимогу про повернення боргу в сумі 3 тисяч доларів США (а.с. 16, 17, 18, 19, 20). Таким чином судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу повернення суми позики. Врахувавши доводи позивачки, викладені в позовній заяві, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши письмові докази, даючи їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволення, виходячи з такого. Згідно з частиною першою\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою\~статті 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини перша, друга\~статті 205 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, разом з тим після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16 та підтримані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Як визначено в ч. 1\~ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві (ч. 3\~ст. 1049 ЦК України). Верховний Суд України у постанові № 309/3458/14-ц від 13.12.2017 виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Як зазначено у\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України\~прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові № 483/1953/16-ц від 26.06.2018. У той же час Верховний Суд України в постанові від 02 липні 2014 року у справі № 6-79 цс14 вказував на те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складення розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. При цьому суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду в справі № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року щодо повернення позики в тій же валюті, в якій отримана. У відповідності до вимог ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що наявність оригіналу боргових розписок від 15.06.2023 р. та від 22.08.2023 р. у позивача, яку він надав суду, вказує про невиконане зобов`язання відповідачем та підтверджує факт укладення договору позики, а також наявність боргу. Водночас відповідачем не надано будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували відсутність його волевиявлення на час укладення оспорюваного договору позики, а також доказів про погашення ним суми заборгованості. З урахуванням наведених положень закону, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли відносини позики, і [PERSON] свої зобов`язання за розписками від 15.06.2023 р. та від 22.08.2023 р. належним чином не виконав, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів (боргу) в розмірі 1 тисячі Євро та 3 тисяч доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вирішення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми необхідно зазначити наступне. За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16. Водночас, згідно п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 на території України з 24.02.2022 строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. А тому розрахунок 3 % річних за період, починаючи з 24.02.2022 відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України задоволенню не підлягає. З огляду на викладене позовну заяву необхідно задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача борг в розмірі 1 тисячі Євро та 3 тисяч доларів США, а в іншій частині позову відмовити. У відповідності з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю І та ІІ груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Згідно з\~пенсійним посвідченням\~№ [NUMBER] ,\~серіїї [NUMBER] ,\~виданого 05.10.20233\~р.\~Пенсійним фондом\~України довічно,\~позивач являється\~особою з\~інвалідністю 2-ї\~групи,\~загальне захворювання\~(а.с.\~6,\~7),\~а тому\~позивач звільнений\~від сплати\~судового збору за звернення до суду із позовною заявою. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст.\~141\~ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Сума майнової вимоги була визначена позивачем в розмірі 168 327,07 грн. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог на суму 166\~950,60 грн. ((1\~000,00 Євро х 42,9927 грн.) + (3\~000,00 доларів США х 41,3193 грн.)). А тому з відповідачки на користь держави необхідно стягнути 1669,51 грн. (1 683,27 грн. (судовий збір) х 166\~950,60 грн. / 168 327,07 грн.) судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, ст.ст.\~4,\~13,\~77,\~81,\~141,\~263 ЦПК України, ст.ст.\~207,\~526,\~530,\~530,\~536,\~545,\~610,\~612,\~629,\~1046,\~1047, пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, та

Outcome: dismissed