Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-13 00:00:00

26 серпня 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті, третя особа Кропивницький районний відділ державної виконавчої служби у Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про стягнення матеріальної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 07.06.2024 посадовими особами відповідача було прийнято постанову серії АА № 00020275 у сфері безпеки на автомобільному транспорті, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу. 25.06.2024 ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області відкрито провадження у справі №390/1329/24 за позовом [PERSON] до Державної служби України з бепеки на транспорті про скасування постанови у справі про адміністративне првопорушення серії АА № 00020275 від 07.06.2024. Проте 16.08.2024 позивачу стало відомо через застосунок «ДІЯ» про накладення арешту на усі його рахунки, зокрема розрахунковий рахунок як суб`єкта господарювання у рамках виконавчого провадження [NUMBER], яке було відкрито на підставі виконавчого документа - постанови Державної служби України з безпеки на транспорті серії АА № 00020275 від 07.06.2024. Того ж дня позивач звернувся до відповідача із заявою щодо відкликання відповідачем з примусового виконання оскаржуваної ним у судовому порядку постанови серії АА № 00020275. Позивач вказує, що поніс матеріальні збитки внаслідок безпідставно відкритого виконавчого провадження [NUMBER] від 16.08.2024, оскільки не зміг належним чином реалізувати своє законне право на продаж належного йому на праві власності транспортного засобу, оскільки безпідставно набув юридичного статусу боржника у виконавчому провадженні, а відтак об`єктивно мав місце факт упущеної вигоди у розмірі 200 000,00 грн, що має бути відшкодована за рахунок коштів Державного бюджету України, оскільки саме внаслідок протиправних дій суб`єкта владних повноважень позивач зазнав обмежень в своїх цивільних правах. 16.09.2024 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями головуючим суддею у справі визначений суддя Голосіївського районного суду міста Києва Кокошко О. Б. 25.09.2024 судом постановлена ухвала про відкриття провадження у справі, якою справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. У відзиві на позовну заяву Державна служба України з безпеки на транспорті заперечила проти заявлених вимог позивача, вказуючи на їх необгрунтованість та недоведеність. Відповідач вважає, що правових підстав для задоволення позову не має, оскільки справа №390/1329/24, на яку позивач посилається у позові судом не розглянута станом на 15.10.2024. Відповідач вказує, що 19.08.2024 звернувся до Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби у Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою щодо повернення виконавчого документа без виконання. Наявність лише припущення отримання прибутку не є підставою для його стягнення з відповідача. Позивачем не наведено причинного зв`язку між шкодою і діяннями відповідача та вини останнього у заподіянні збитків позивачу. 27.11.2024 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого судового засідання та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Від позивача надішло клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засідання заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на доводи викладені у відзиві на позовну заяву. Перевіривши позовну заяву та додані до неї документи, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини, внаслідок чого позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1- 4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за майнову шкоду, завдану органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, передбачені нормами статей 1166, 1173, 1174 ЦК України. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що матеріальна шкода (упущена вигода) завдана йому внаслідок здійснення відносно нього адміністративного провадження, відтак до даних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 1174 ЦК України. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Отже, підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - шкодою. Судом встановлено, що 07.06.2024 старшим державним інспектором відділу провадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного контролю на транспорті Солов`янчик С. І. винесено постанову серії АА № 00020275, якою притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 8 500,00 грн. У постанові зазначено, що 06.06.2023 о 19.49 год за адресою: Н-11, км 76+702 Дніпропетровська область зафіксовано транспортний засіб MAN TGX 18.400, д.н.з [NUMBER] . Відповідальна особа допустила рух транспортного засобу із перевищенням нормативних параметрів, зазначених в п.22.5 ПДР, загальної маси транспортного засобу на 9,463% (3,785 тон), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 тонн. Постановою державного виконавця Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби у Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 16.08.2024 відкрито виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання постанови серії АА № 00020275 від 07.06.2024 про стягнення з [PERSON] штрафу у розмірі 17 000,00 грн. Постановою державного виконавця Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби у Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 16.08.2024 у виконавчому провадження [NUMBER] накладено арешт на грошові/елетронні кошти, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях та належать боржнику, а також, які будуть відкриті ним після винесення постанови про арешт. 19.06.2024 [PERSON] звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому просив скасувати постанову про накладання адміністративного стягнення АА №00020275 від 07.06.2024, винесену старшим державним інспектором відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті, складену відносно позивача за ч.2 ст.132-1 КУпАП і закрити справу про адміністративне правопорушення. Також просив стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на його користь понесені судові витрати. Ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 25 червня 2024 року у справі №390/1329/24 відкрито провадження у справі. 14 серпня 2024 року між [PERSON] та ТОВ «РІЧ ТРАК» було укладено договір купівлі - продажу автомобіля MAN TGX 18.400, д.н.з [NUMBER] . Як вбачається із матеріалів справи, 16.08.2024 [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про відкликання постанови з примусового виконання з Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби у Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 19.08.2024 Державна служба України з безпеки на транспорті звернулася до Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби у Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою щодо повернення виконавчого документа без виконання, що підтверджується листом за вих. №9897/3.1.2/14-24 від 19.08.2024, про що повідомила позивача (лист від 19.08.2024 за вих. №8501/3.1.2/15-24). Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження». Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців (ч. 1 ст. 12 «Про виконавче провадження»). Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 291 КУпАП постанова адміністративного органу (посадової особи) у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 26 цього Кодексу, постанов по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованого в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксованого за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, постанов у справах про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованого в режимі фотозйомки (відеозапису), а також у випадках накладення штрафу, що стягується на місці вчинення адміністративного правопорушення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксоване в автоматичному режимі, або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), набирає законної сили після її вручення особі або отримання поштового повідомлення про вручення або про відмову в її отриманні, або повернення поштового відправлення з позначкою про невручення, або під час її виконання у випадках, передбачених частиною першою статті 300-1 цього Кодексу. Відповідно до ст. 299 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України. При оскарженні постанови про накладення адміністративного стягнення постанова підлягає виконанню після залишення скарги без задоволення, за винятком постанов про застосування заходу стягнення у вигляді попередження, а також у випадках накладення штрафу, що стягується на місці вчинення адміністративного правопорушення. Постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, крім постанов про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, постанов у справах про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), підлягає примусовому виконанню після закінчення строку, установленого частиною першою статті 307 цього Кодексу. Постанова про накладення адміністративного стягнення звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову. Згідно з ч. 1 ст. 300 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення виконується уповноваженим на те органом у порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами України. Статтею 300-2 КУпАП встановлено, що у разі сплати особами, зазначеними у статті 14-3 цього Кодексу, штрафу протягом 10 днів з дня набрання законної сили постановою про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті така постанова вважається виконаною. У разі несплати штрафу особами, зазначеними у частині першій цієї статті, постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті підлягає примусовому виконанню протягом 30 днів з дня набрання нею законної сили. У разі оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті перебіг строків, визначених цією статтею, зупиняється до розгляду скарги. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] штаф не сплатив, із постановою серії АА № 00020275 від 07.06.2024 не погодився, оскаржив її у судовому порядку. Судом встановлено, що рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 06 вересня 2024 року позов [PERSON] до Державної служби України з бепеки на транспорті про скасування постанови у справі про адміністративне првопорушення задоволено. Скасовано постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місце знаходження юридичної особи) на території України серії АА № 00020275 від 07.06.2024, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу, в сумі 8 500,00 грн, а справу про адміністративне правопорушення закрито. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2024 року в справі № 390/1329/24 скасовано. У задоволенні позову [PERSON] до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення відмовлено. Постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року набрала законної сили 18.12.2024 та відповідно до частини третьої статті 272 КАС України касаційному оскарженню не підлягає. Як на підставу для задоволення позовних вимог [PERSON] посилається на незаконність та безпідставність накладення арешту на його банківські рахунки як боржника за незаконно відкритим виконавчим провадженням № 75829500 від 16.08.2024 з примусового виконання постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місце знаходження юридичної особи) на території України серії АА № 00020275 від 07.06.2024, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу. Однак позивачем не надано доказів понесення збитків, спричинених відповідачем внаслідок направлення постанови серії АА № 00020275 від 07.06.2024 на виконання. Матеріали справи містять докази направлення відповідачем до Кропивницького районниого відділу державної виконавчої служби у Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заяви щодо повернення виконавчого документа без виконання, про що відповідач повідомив боржника. Крім того, оскаржувана [PERSON] постанова серії АА № 00020275 від 07.06.2024 у судовому порядку визнана законною, доведена наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 132-1 КУпАП Так, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] , оскільки позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, які збитки йому були завдані, а також, що завдані збитки настали внаслідок пропиправних дій відповідача, також не доведено безпосередній причинний зв`язок між діями відповідача та заподіянням реальних збитків. За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для відшкодування позивачу судових витрат, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Outcome: dismissed