Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

04.11.2021 року [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом про стягнення сплачених грошових коштів до [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що відповідач отримав від нього грошові кошти в загальному розмірі 17 000, 00 дол. США, що підтверджується борговими розписками на 8 000, 00 дол. США та 9 000, 00 дол. США, вчиненими 01.03.2003 року та на 1 000, 00 дол. США, вчиненою 20.06.2004 року. Зазначені грошові кошти не повернув. Позивач вважає, що відповідач вчинив відносно нього шахрайство. 04.12.2014 року подав заяву до поліції з цього приводу. 24.06.2015 року відповідача було допитано в межах кримінального провадження, зареєстрованого за заявою позивача. В ході допиту, [PERSON] визнав, що отримав кошти від позивача. Відповідно, на думку позивача, було перервано строки позовної давності. Станом на теперішній час досудове розслідування триває. Просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі еквівалентній 18 000, 00 дол. США, що на день звернення до суду з позовом за курсом НБУ становило 473 279, 40 грн. та судові витрати. 15.11.2021 року суддею Солом`янського районного суду м. Києва Оксютою Т.Г. постановлено ухвалу про передачу справи за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. 12.07.2022 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г., після усунення недоліків, постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче провадження. 09.11.2022 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду. 07.09.2023 року відповідачем подано відзив на позов, відповідно до змісту якого останній заперечував проти заявлених позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та застосувати строки позовної давності. 30.10.2023 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відео конференції. 17.09.2024 року відповідачем подано окрему заяву про застосування строків позовної давності. У судовому засіданні позивач та його підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просили позов задовольнити. Відповідач та його представник заперечували проти позову, просили відмовити у його задоволенні та застосувати строки позовної давності. Врахувавши думку позивача, відповідача та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 17 000, 00 дол. США, що підтверджується борговими розписками на 8 000, 00 дол. США та 9 000, 00 дол. США, вчиненими 01.03.2003 року та на 1 000, 00 дол. США, вчиненою 20.06.2004 року. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що відповідач зазначені грошові кошти не повернув. [PERSON] вважає, що [PERSON] вчинив відносно нього шахрайство. 04.12.2014 року [PERSON] подав заяву до поліції з цього приводу. 24.06.2015 року [PERSON] було допитано в межах кримінального провадження, зареєстрованого за заявою позивача. В ході допиту, [PERSON] визнав, що отримав кошти від позивача. Відповідно, на думку позивача, було перервано строки позовної давності. Станом на теперішній час досудове розслідування триває. Просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі еквівалентній 18 000, 00 дол. США, що на день звернення до суду з позовом за курсом НБУ становило 473 279, 40 грн. та судові витрати. Відповідач заперечував проти позову по суті та за строками давності. Так, зазначив, що грошові кошти отримав для будівництва гаражів в ОСББ «Промінь». Позивач передав йому кошти для голови зазначеного ОСББ, оскільки не вистачило коштів для будівництва. Він приймав участь у будівництві, оскільки має відповідну освіту, гаражі було добудовано в 2004 році, однак юридично оформлення документів не завершено, оскільки акт прийому-передачі підписано, але не проставлено печатку. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав суду, що знає про те, що [PERSON] позичав кошти у [PERSON] зі слів останнього. Яким чином було оформлено ці позики і з якою метою позичав кошти, йому не відомо. Крім того, позивача він знав, оскільки вони мешкали в одному будинку, а відповідач будував гаражі по [ADDRESS] , а він також мав відношення до цього будівництва. Будь-яких конфліктів не з позивачем, ні з відповідачем він не мав. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, позивачем в якості доказів, що підтверджують заявлені ним вимоги надано суду розписки на 8 000, 00 дол. США та 9 000, 00 дол. США, вчинені 01.03.2003 року та на 1 000, 00 дол. США, вчинену 20.06.2004 року. В той же час, відповідачем не надано суду жодного доказу, що спростовує подані позивачем докази на підтвердження зазначених ним обставин, як підстав для позову. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач не повернув позивачу грошові кошти, що отримані в борг в загальному розмірі 18 000, 00 дол. США. Відтак, заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення сплачених грошових коштів є обґрунтованими. Разом з тим, заперечуючи проти позову, 17.09.2024 року відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності і просив, відповідно, відмовити у позові повністю. Відповідно до ст. 256 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відмовити в позові через пропуск строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог в позові належить відмовити за безпідставністю. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. У справі, що розглядається правовідносини мали місце в 2003 році. В розписках не визначено строк повернення коштів. Разом з тим, позивач сам зазначає в позові про те, що 04.12.2014 року у зв`язку з відмовою відповідача повернути кошти, він звернувся до поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення відповідачем відносно нього у вигляді шахрайства. Таким чином, з грудня 2014 року позивач знав про порушення свого права, що підтверджено його ж заявою, тому мав три роки, щоб звернутися до суду з позовом в порядку цивільного судочинства, тобто до 04.12.2017 року, натомість звернувся лише 04.11.2021 року, пропустивши строки позовної давності для звернення до суду з позовом. Навіть, якщо врахувати, що відповідача було допитано 24.06.2015 року і останній визнав свій борг, однак не повернув його, позивач також був обізнаним про те, що його право порушено і мав три роки для звернення до суду з позовом. Крім того, позивач не зазначив суду дату повернення коштів до якої сторони у справі могли теоретично домовитися після визнання позову відповідачем у 2015 році. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19, зазначила, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44). При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)). Проте, ні позивач, ні його представник не просили суд поновити строк позовної давності та не надали доказів поважності його пропуску. Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом, за власною ініціативою, застосовуватись не може за жодних обставин (Постанова КЦС ВС від 28.11.2018 у справі № 753/12382/15-ц). Поняття строку міститься у частині першій статті 251 ЦК України. Відповідно до цієї норми строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 252, стаття 253 ЦК). Визначення початку строку має практичне значення, оскільки від цього залежить як правильність обчислення строку, так і встановлення факту його закінчення, що обумовлює ті чи інші юридичні наслідки, які настають у зв`язку із цим. Характерною рисою строків, визначених законом, є неможливість їх зміни за волевиявленням учасника або учасників правовідносин, за винятком випадків, безпосередньо визначених законом (Постанова ВП ВС від 12.09.2019 по справі № 9901/120/19). Відповідно, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом, не надано суду доказів поважності пропуску такого строку та не заявлено про його поновлення, що є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). З огляду на викладене вище, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення сплачених грошових коштів, не підлягають задоволенню судом. За правилами ст. 141 ЦПК України, підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed