Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-05 00:00:00

позивач ТОВ «Сучасний факторинг» звернулося до суду з позовом, поданим представником Юхименко Ю.Ю., до відповідача [PERSON] , в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором №20200034554 від 22.06.2020 у розмірі 22 900,96 грн., а також судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 22.06.2020 між ТОВ «Сучасний факторинг» та [PERSON] укладено договір позики №20200034554, відповідно до умов якого сума позики становить 24 000,00 грн., плата за оформлення кредиту - 2 400,00 грн., строк користування позикою - 24 календарних днів з моменту зарахування суми позики на рахунок позичальника. Крім того, умовами договору визначено проценти за користування позикою у розмірі 0,01% річних від загальної суми позики, реальна річна процентна ставка - 52,73% річних, комісія - 4%. Заборгованість відповідача перед ТОВ «Сучасний факторинг» станом на 29.07.2024 становить 22 900,96 грн., з яких: 11 533,48 грн. - тіло кредиту, 11 367,48 грн. - заборгованість за сумою комісії, яка підлягає стягненню. Відповідно до автоматизованого протоколу розподілу судової справи між суддями від 14.08.2024 матеріали справи передано на розгляд судді Сабарі Л.В. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 19.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Копію ухвали надіслано учасникам справи, відповідачу за зареєстрованим місцем проживання, відомості про яке отримано в порядку, визначеному ст. 187 ЦПК України. При цьому, вказана кореспонденція скеровувалась відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення. У зв`язку із проставленням у поштовому повідомленні відмітки «адресат відсутній за вказаною адресою» відповідач, в силу положень ч. 6 ст. 272 ЦПК України, вважається такою, якій вручено судове рішення. Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася, будь-яких заяв чи клопотань до суду не скеровувала. Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч. 13 ст. 7 ЦПК України. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. З`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При дослідженні доказів, судом встановлено наступне. 22.06.2020 між ТОВ «Сучасний Факторинг» та [PERSON] укладено договір позики №20200034554, відповідно до умов якого позикодавець зобов`язується надати позику позичальнику, а позичальник зобов`язується повернути позику, внести плату за користування позикою в розмірі, порядку та на умовах визначених договором. Умовами договору визначено порядок надання та погашення позики, зокрема, що сума позики становить 24 000,00 грн., плата за оформлення договору - 2 400,00 грн. Строк кредитування становить 24 календарних місяці та починається з моменту зарахування суми позики на картковий рахунок або поточний позичальника. Крім того, проценти за користування - 0,01% річних від загальної суми позики, реальна річна процентна ставка - 52,73% річних від загальної суми позики, комісія за обслуговування позики - 4% від загальної суми позики. Сукупна вартість позики становить 51 746,75 грн., щомісячний платіж - 2 156,11 грн. (розділ 3 договору). Водночас, пунктом 1.3 договору визначено, що позика надається позичальнику шляхом перерахування позикодавцем грошових коштів у національній валюті - гривня, на картковий рахунок або поточний рахунок відкритий у банківській установі на території України, наданий та особисто зазначений позичальником у даному договорі. Підписанням цього договору позичальник підтверджує своє волевиявлення та бажання отримати позику на картковий або поточний рахунок [NUMBER] , відкритий в АТ «Альфа Банк», та уповноважує позикодавця здійснити таке перерахування на зазначений картковий або поточний рахунок (п. 1.4 договору). Відповідно до п. 2.2 договору не пізніше наступного дня з дня отримання позикодавцем підписаного позичальником договору, позикодавець здійснює перерахування позики на картковий або поточний рахунок, зазначений у п. 1.4 договору, та повідомляє позичальника відповідним смс-повідомленням. Зарахування суми позики на картковий або поточний рахунок, зазначений в п. 1.4 договору, є фактом отримання позики позичальником та фактом виконання своїх зобов`язань до договору з боку позикодавця (п. 2.4 договору). На підтвердження факту отримання відповідачем позики в порядку та на умовах, визначених договором, відтак належного виконання ТОВ «Сучасний Факторинг» своїх зобов`язань, позивачем надано копію договору позики №2020034554 від 22.06.2020, копію заяви на отримання позики від 22.06.2020, паспорт позики від 22.06.2020, а також виписку з особового рахунку за кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18) банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених Договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Верховним Судом у постанові від 17 грудня 2021 року у справі № 278/2177/15-ц зазначено, що згідно з положеннями ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути доказами заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором». З урахуванням наведеного, доказами, що підтверджують заборгованість за кредитом може слугувати виписка з особового рахунку, на підставі якої складено розрахунок заборгованості з помісячним відображенням внесених платежів та виникненням боргових зобов`язань. Водночас, долучена до матеріалів позовної заяви виписка з особового рахунку за кредитним договором №20200034554 від 22.06.2020, складена ТОВ «Сучасний Факторинг», є виключно внутрішнім документом фінансової установи, містить інформацію про загальну суму боргу по тілу кредиту та відсотках, тобто розрахунок заборгованості, однак не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Вказана виписка не є первинним бухгалтерським документом в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки виписку по рахунку позичальника може сформувати та надати банк, що обслуговує картковий рахунок відповідача, який був вказаний останньою у кредитному договорі з метою отримання кредитних коштів, відтак такий документ не може бути належним та достатнім доказом, що підтверджує заборгованість відповідача. Первинні бухгалтерські документи на підтвердження перерахування кредитних коштів на банківський картковий рахунок відповідача, зокрема, копії меморіальних ордерів, платіжних доручень, тощо, в матеріалах справи відсутні. При цьому, ні в момент звернення до суду із даним позовом, ні під час розгляду справи, позивач не надав доказів на підтвердження зарахування відповідачу грошових коштів (позики), а саме первинних бухгалтерських документів, клопотань про витребування відповідних доказів не заявляв. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Таким чином, відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості відповідача, заявлений позивачем до стягнення, є правильним. У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №334/3056/15 зроблено висновок, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Завданням судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів учасників судового процесу (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). На суд покладено обов`язок створювати необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи, зокрема, в результаті здійснення судом і особами, які беруть участь у справі, доказування і пізнання у встановленому процесуальному порядку. Особливість доказування полягає в тому, що воно є як правом, так і обов`язком осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення суду, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування. В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі №757/1782/18 вказано, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Таким чином, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема, щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, суму боргу, подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторін. Беручи до уваги вищевикладене, суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Сучасний Факторинг» заборгованості за кредитним договором №20200034554 від 22.06.2020 у розмірі 22 900,96 грн., оскільки така вимога не підтверджена належними та достатніми доказами, а відтак про відмову у позові. Крім того, зважаючи на те, що суд прийшов до переконання про відмову у позові, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed