Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про визначення місця проживання дитини, посилалась на те, що 31.08.2018 р. між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, який було зареєстровано у Вознесенівському відділі РАЦС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис 342. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 30.08.2021 р. шлюб між сторонами було розірвано. Сторони більше року до подання позову проживають окремо. Станом на дату звернення позивачкою до суду з позовом між сторонами існує суперечка щодо визначення місця проживання дитини. Добровільної спільної згоди щодо визначення місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання позивачки сторони не досягли, із заявою про визначення місця проживання малолітньої дитини до органу опіки та піклування сторони не зверталися. Позивачка поштовим зв`язком надсилала відповідачу повідомлення про вирішення цього питання у позасудовий спосіб, проте відповіді не отримувала, неодноразово позивач усно зазначав, що дозволу на виїзд дитини за кордон не надасть і не надає, що донька буде проживати з ним. Позивачка вважає, що дитині буде краще проживати саме з нею, оскільки саме вона повністю піклується про дитину. А відповідач неодноразово вчиняв домашнє насильство відносно позивачки та малолітньої дитини. 09.07.2021р. відносно відповідача були внесені відомості до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження №12021087060000673. Позивачка зазначила, що дитина хоче проживати разом із нею, тому вона була вимушена звернутися до суду. Позивачка в судове засідання не з`явилася, від її представника - адвоката Тивоненка Д.Р. надійшла заява, у якій він повністю підтримав позов, просив суд його задовольнити та розглянути справу за його та позивачки відсутності. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, повідомлявся своєчасно та належним чином про місце та час розгляду справи, шляхом направлення судової повістки та оголошенням на сайті «Судова влада України» від 27.11.2024 р., про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не надав. Представник третьої особи - Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування, в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, у якій просив суд розглянути справу без участі представника органу опіки та піклування, для вирішення питання по суті надали висновок щодо розв`язання спору. Суд вважає можливим розглянути справу заочно у загальному позовному провадженні, за відсутності сторін у справі. Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши всі докази у сукупності, суд вважає що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 31.08.2018 р. по 30.08.2021 р. перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , що видане Орджонікідзевським районним у місті Запоріжжі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №508. З повідомлення позивачки, яке було направлено на адресу відповідача у грудні 2022 року вбачається, що позивачка зверталася до відповідача із проханням узгодити з нею можливість надання відповідачем нотаріально посвідченої згоди на спільний виїзд позивачки з малолітньою дитиною за межі України та узгодити інші питання стосовно дитини. Згідно довідки з закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №21 «Кораблик» Запорізької міської ради №115/01-10 від 09.12.2022, малолітньою дитиною- [PERSON] опікувалася лише мати [PERSON] , а батько дитини [PERSON] за час перебування дитини у садочку не цікавився життям та успіхами дитини. Згідно характеристики, складеної відносно [PERSON] ТОВ «Багатопрофільна клініка Святого Миколая», [PERSON] характеризується позитивно. Згідно судового наказу від 26.08.2021 р., ухваленого Веселівським районним судом Запорізької області, з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з матеріалів справи, 09.07.2021р. відносно відповідача були внесені відомості до ЄРДР та відкрито 09.07.2021 р. кримінальне провадження №12021087060000673, за ст.125 ч.1 КК України, що також підтверджується заявою [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення, талоном-повідомленням єдиного обліку №19211 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, постановою про призначення судово-медичної експертизи від 10.07.2021 р., щодо заподіяння тілесних ушкоджень позивачці. За приписами ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Положеннями частин 1, 2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Положеннями ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. У свою чергу поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини є перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України, малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц (провадження № 61-13272св18). Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Наведена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21.10.2019 року у справі №640/2670/17. Згідно висновку щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] складеного Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Комунарському району за вих. №2519/01-37/19.02 від 17.10.2024, члени комісіїз питань захисту прав дитини, в інтересах малолітньої, вважають за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] , [INFO] , що також підтверджується актом обстеження умов проживання від 09.10.2024 р. Відтак, при вирішенні питання про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , суд в контексті першочергового урахування інтересів дитини, враховуючи тривалість проживання малолітньої дитини з матір`ю, добросовісне виконання [PERSON] батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, згоду матері на проживання малолітньої дитини з матір`ю, а також виявлене бажання самої дитини проживати разом з матір`ю, приходить до висновку про обґрунтованість позову та визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . При цьому суд вказує на те, що визначення місця проживання дитини разом із матір`ю не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання останньої з матір`ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні. Що стосується вимоги щодо стягнення з відповідача судових витрат та витрат на правничу допомогу, то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання професійної правничої допомоги № 07/06 від 07.06.2021 року, укладений між позивачкою та Адвокатським бюро «Данила Тивоненка «ПРІОРИТЕТ» в особі керуючого Тивоненка Д.Р., переліком та вартістю послуг за договором від 16.12.2022 р., актом №1 надання послуг до Договору №07/06 від 07.06.2021 р. про надання правової допомоги від 21.12.2022 р., згідно якого, загальна вартість послуг адвоката складає 13500,00 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі, а саме 13500,00 грн. Крім того, згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути сплачений позивачкою судовий збір у розмірі 793,92 грн., згідно квитанції від 23.12.2022 р.

Outcome: approved