Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов`язати відповідача виключити з обліку по особовому рахунку № [NUMBER] відкритому за адресою: [ADDRESS] , заборгованість за період до 07.03.2024 року. В обґрунтування своїх вимог представник позивача - адвокат Пономарьов А.А. в позовній заяві зазначив, що 07.03.2024 року позивачем було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . При переоформленні особового рахунку на квартиру було виявлено, що по особовому рахунку № [NUMBER] обліковується заборгованість за спожиту теплову енергію попередніх власників квартири. 05.04.2024 року позивач звернувся до відповідача з заявою про списання заборгованості попереднього власника, але відповіді не отримав. Враховуючи, що при укладенні договору купівлі-продажу не було зазначено застережень щодо наявності заборгованості, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав до суду. 06.12.2024 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 24.12.2024 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. На обґрунтування відзиву зазначив, що на сьогоднішній день особовий рахунок за адресою [ADDRESS] , по якому здійснюються поточні нарахування ведеться та обслуговується AT «Дніпровська теплоелектроцентраль», що підтверджується рахунком ТОВ «ІНФО-КОМ». Отже, саме це підприємство уповноважене вносити зміни стосовно заборгованості яка на ньому обліковується, згідно відповідного рішення міської ради. У свою чергу право вимоги до боржника [PERSON] , заборгованість якого обліковується на особовому рахунку № [NUMBER] було передано КП КМР «Центральні тепломережі» на підставі рішення Кам`янської міської ради від 09.07.2020 № 2008-44/VII. Тож, КП КМР «Центральні тепломережі» не є надавачем послуг з постачання теплової енергії та не здійснює поточних нарахувань, а уповноважене лише стягувати заборгованість, що виникла станом на 2020 рік в судовому порядку, тож взагалі не є належним відповідачем по даній справі. Як вбачається з наданої довідки по особовому рахунку № [NUMBER] , на ньому обліковується передана по рішенню № 2008-44/VII заборгованість [PERSON] , станом на 2020 рік, а позивач по даній справі [PERSON] , взагалі не має ніякого відношення ані до особового рахунку № [NUMBER] , ані до заборгованості, яка на ньому обліковується, про що свідчить те, що вимоги в судовому порядку КП КМР «Центральні тепломережі» заявляло саме до [PERSON] , що підтверджується судовим наказом Заводського районного суду від 24.07.24р., по справі №208/6441/24. Звертають увагу суду, що позивач додав до позовної заяви лише копію опису направленого на адресу підприємства не приклавши копію самого листа, тож на сьогоднішній день позивач не повідомив КП КМР «Центральні тепломережі» належним чином про те, що він є новим власником квартири за адресою [ADDRESS] , відтак, всі рахунки надходили попередньому власнику - [PERSON] . Отже, як наявні матеріали справи, так і діючі норми законодавства України, виключають покладання заборгованості, що обліковується на особовому рахунку № [NUMBER] на [PERSON] , тож позов є безпідставним і неправомірним оскільки торкається відносин, які склались між іншими особами і безпосередньо його не торкаються. Фактичні обставини, пов`язані із наявністю або відсутністю заборгованості за послуги теплопостачання підлягають доведенню при пред`явленні відповідачем позову про їх стягнення. Отже, сторона звернулася до суду за захистом права за відсутності його порушення іншою стороною, що свідчить про відсутність будь-яких правових підстав для захисту цивільного права позивача, яке в даному випадку не порушене. Питання щодо направлення рахунків мало бути вирішено позивачем безпосередньо з особою, що їх направляє - ТОВ «ІНФО-КОМ», оскільки з наданих доказів не можливо встановити кому саме і за який період дані рахунки виставлені. Відтак, вважають, що позивач обрав невірний засіб захисту своїх прав оскільки, у разі доведення факту порушення його прав він мав звертатися з позовом до особи, яка надає йому рахунки саме з вимогою про надання квитанції з належним розрахунком. Отже, заборгованість [PERSON] , яка обліковується на особовому рахунку № [NUMBER] є активом КП КМР «Центральні тепломережі» якого позивач, даним позовом, намагається підприємство безпідставно позбавити. Виходячи з вищенаведеного вважають, що позивач жодним допустимим засобом не довів факт порушення з боку КП КМР «Центральні тепломережі» будь-яких його прав. Зокрема, надані докази не доводять факту існування жодної його заборгованості перед відповідачем, а єдиний наданий доказ цього факту є не належним і не допустимим. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.03.2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Прожуган М.А., що підтверджується копією договору купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру речових прав (а.с. 9-12). Договір купівлі-продажу не містить будь-яких застережень, щодо заборгованості за послуги із централізованого опалення квартири. 05.04.2024 року позивач зверталась до відповідача із листом про списання заборгованості (а.с. 13). Відповідно до квитанції про нарахування заборгованості (а.с. 14) з постачання теплової енергії станом на 01.08.2024 року становить 16479,28 грн. та підлягає сплаті на розрахунковий рахунок АТ «Дніпровська ТЕЦ» за особовим рахунком № [NUMBER] . Рахунок на теплопостачання станом на 01.08.2024 року за особовим рахунком № [NUMBER] становить 28696,44 грн. та підлягає сплаті на розрахунковий рахунок КП КМР «Центральні тепломережі». Відповідно до довідки про стан розрахунків за надані послуги (а.с. 37) за період з 2020 року по 2024 рік за особовим рахунком № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , споживач [PERSON] має наявну заборгованість: за 2020 рік - 28696,44 грн., за 2021 рік - 28696,44 грн., за 2022 рік - 28696,44 грн., за 2023 рік - 28696,44 грн., за 2024 рік - 28696,44 грн. 24.07.2024 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська у справі № 208/6441/24 (провадження 2-н/208/2567/24) було постановлено судовий наказ на стягнення заборгованості з [PERSON] по оплаті за теплопостачання у розмірі 16436,15 грн. та 302,80 грн. судового збору на користь КП КМР «Центральні тепломережі» (а.с. 38). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання. Відповідно до ст. 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Пунктами 1, 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець комунальної послуги зобов`язаний розглядати у визначений законодавством строк претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за комунальні послуги в разі їх ненадання, надання не в повному обсязі, несвоєчасно або неналежної якості, а також в інших випадках, визначених договором про надання комунальних послуг. Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що виконавець комунальної послуги або управитель багатоквартирного будинку зобов`язаний самостійно здійснити перерахунок вартості комунальної послуги або послуги з управління багатоквартирним будинком за весь період їх ненадання, надання не в повному обсязі або невідповідної якості, а також сплатити споживачу неустойку (штраф, пеню) у порядку та розмірі, визначених законодавством або договором. Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За положеннями ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Правовідносини між виконавцем/виробником послуг з централізованого опалення та споживачем фізичною особою регулюється Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами № 630, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин. Правовідносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з постачання теплової енергії та індивідуальним/колективним споживачем, який отримує або має намір отримати послугу з постачання теплової енергії, вимоги до якості послуги, одиниці вимірювання обсягу спожитої споживачем теплової енергії та порядок оплати врегульовано положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами № 630. Порядок оснащення будівель вузлами комерційного обліку визначено ст. 3 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг (ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). За приписами ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлові послуги - послуги з управління багатоквартирним будинком; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги зобов`язаний розглядати у визначений законодавством строк претензії та скарги споживачів, у визначених законом випадках - управителів, і проводити відповідні перерахунки розміру плати за комунальні послуги в разі їх ненадання, надання не в повному обсязі, несвоєчасно або неналежної якості, а також в інших випадках, визначених договором про надання комунальних послуг. Споживач має право одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо (п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV). Виконавець, тобто суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору, зобов`язаний надавати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо (абз. 5 ч. 1 ст. 1, п. 4 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV). Норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування (абз. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV). Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У платіжному документі мають бути передбачені графи для зазначення поточних та попередніх показань засобів обліку споживання комунальних послуг, різниці цих показань або затверджених норм, ціни/тарифу на даний вид комунальних послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу (ч.ч. 2, 4 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV). Згідно зі ст. 6 Закону України «Про теплопостачання» державна політика у сфері теплопостачання базується на принципах: зокрема, забезпечення захисту прав та інтересів споживачів; забезпечення впровадження засобів обліку і приладів регулювання споживання теплової енергії. У Постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 207/2990/18 зазначено, що «Відмовляючи у задоволенні позову, суди не звернули уваги на те, що позов про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо виключення суми із загальної заборгованості та заборону в майбутньому вчиняти дії щодо включення такої суми у вимогу до сплати узгоджується із абзацом дванадцятим частини другої статті 16 ЦК України, яким передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках». Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Тому у випадку порушення юридичною особою законодавства при нарахуванні плати за послуги із централізованого опалення споживач має право оскаржити в судовому порядку такі його дії та вимагати здійснення відповідного перерахунку. Подібні висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13 та Верховним Судом у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 209/4456/16. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Щодо вирішення питання про належний спосіб судового захисту у спірних правовідносинах, суд виходить із наступного. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144 цс 18); від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187 гс 18); від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338 цс 18); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364 цс 19); від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-84 гс 20). Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53 цс 21), вирішуючи справу хоча і з іншим предметом позову, аніж у справі, яка переглядається Верховним Судом, проте щодо подібного способу судового захисту, зазначила, що за умови визнання недійсною умови кредитного договору про плату за управління кредитом, є підстави задовольнити вимогу про зобов`язання банку перерахувати кредитну заборгованість позивача. Така вимога є вимогою про примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України), а її задоволення ефективно захистить позивача у спірних правовідносинах (пункт 54). У пункті 58 вказаної постанови зазначено, що задоволення вимоги боржника про зобов`язання кредитора перерахувати заборгованість за договором (аналогічно, як і списати якусь її частину, якої стосується спір), може бути способом захисту права боржника на мирне володіння майном. Якщо він не має наміру сплачувати борг, бо не згоден із визначеним кредитором розміром, а кредитор на вимогу боржника суму заборгованості не перераховує та не звертається до суду за її стягненням, то боржник надалі одержуватиме від кредитора вимоги про сплату боргу у розмірі, визначеному кредитором, із яким боржник не погоджується. Це може провокувати останнього помилково, всупереч волі сплатити суму боргу. Суд не приймає доводи відповідача, викладені ним у відзові щодо неналежного способу захисту, оскільки позовні вимоги пред`являються не до особи, що направляє рахунки - ТОВ «ІНФО-КОМ», а безпосередньо до відповідача як уповноваженої особи, що надає такі послуги і на розрахунковий рахунок якої стягуються визначена ними заборгованість. Враховуючи, що заборгованість попереднього власника за послуги теплопостачання у квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка на даний час належить позивачу, виникла до 07.03.2024 року, тобто до придбання квартири позивачем, у договорі купівлі-продажу не йшлася мова про зобов`язання позивача сплатити заборгованість, що виникла за не сплату житлово-комунальних послуг, тому суд приходить до висновку, що заборгованість з теплопостачання не має рахуватися як заборгованість [PERSON] , а відповідачу слід зробити її перерахунок. Ґрунтуючись на засадах верховенства права, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони та які були досліджені у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позивачем обраний належний спосіб захисту своїх прав, заборгованість за послуги з теплопостачання виникла до укладення договору купівлі-продажу квартири, договір купівлі-продажу не містить будь-яких застережень щодо заборгованості за послуги із централізованого опалення квартири, тому є підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені в повному обсязі , понесені у зв`язку із розглядом справи судові витрати підлягають стягненню із відповідача на користь держави, розмір яких складає 1 211,20 грн.

Outcome: approved