Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Позов обґрунтовано тим, що Ковельським міськрайонним судом Волинської області було визнано винним [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено покарання йому у вигляді громадських робіт на строк 200 годин. Позивачу надано статус потерпілого в цьому кримінальному провадженні. Вчиненим кримінальним правопорушенням потерпілому завдано матеріальної шкоди. Так, 04.07.2021 року потерпілого з місця вчинення правопорушення забрала машина швидкої медичної допомоги та доставила до травматологічно пункту Ковельського МТМО, де йому було надано медичну допомогу та встановлено діагноз - "хімічний опік кон`юктиви обох очей другого ступеня, гіпертензія правого ока". Лікарем було призначено лікування, а саме - алкаїн 0,5%, дексаметазон, корнерегель, окомістин, азарга, аналгін, демідрол. Розмір майнової шкоди, заданої потерпілому, зокрема витрат на лікування, становить: алкаїн 0,5% (221 грн.), дексаметазон (43 грн.), корнерегель (234 грн.), окомістин (85 грн.), азарга (410 грн.), аналгін (20 грн.), димедрол (57 грн.) (загалом 1070 грн.). У зв`язку із тим, що чеки купівлі ліків вигоріли (не зберегли свій першопочатковий вигляд), тому надати їх стало не можливим. Ціни на ліки надаються згідно витягу з Інтернет- магазину. Як стверджується позивачем, протиправними діями [PERSON] його моральному здоров`ю спричинено значної шкоди, оскільки потерпілий не міг працювати більше 10 днів, адже нічого майже не бачив. Потерпілий перетерпів тривалу фізичну біль, був позбавлений можливості задоволення основної біологічної потреби людини, так як боліли очі і майже не бачив. Також пережив тривалі переживання за своїх рідних, які теж спільно перенесли переживання за стан його здоров`я. Внаслідок кримінального правопорушення пережив тривалі болісні фізичні незручності та психологічний дискомфорт, тимчасову відірваність від активного соціального життя, порушення сну, емоційну напругу, почуття образи та приниження гідності. Враховуючи присутність психологічного травмуючого фактору (неправомірних дій відповідача), користуючись принципами розумності та справедливості, позивач визначив розмір моральної шкоди в 50000 грн. Таким чином, [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] на його користь матеріальну шкоду в розмірі 1070,00 грн. та заподіяну моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. Крім цього, просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області [PERSON] від 29.07.2024 року відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження. Крім цього, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву. 28.08.2024 року відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач вказував на те, що вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.05.2024 року у справі №159/5009/21 його було визнано винуватим в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. На цей вирок покликається позивач, як на підставу подання позову про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням. Однак, цей вирок ні на момент подачі позову позивачем, ні на дату подачі відзиву не вступив у законну силу, а тому відсутні підстави для застосування ст. 1177 ЦК України, на яку покликається позивач у позові. Крім цього, відповідач вказує, що в ході конфлікту, який мав місце 04.07.2021 року, відповідач вимушений був захищати як своє майно, так і життя та здоров`я від протиправних посягань позивача і його родича [PERSON] . Оскільки зі сторони позивача та [PERSON] висловлювались агресивні наміри та вчинялися агресивні дії по відношенню до відповідача, в результаті чого йому було нанесено удари лопатою, то дії відповідача були вчинені в результаті необхідної оборони. Це виключає можливість стягнення з відповідача будь-якої шкоди на користь позивача. Також відповідач зазначає, що оскільки майнова шкода спричинена лікуванням позивача, то доцільно вважати, що раз таке лікування мало місце (як стверджує позивач), значить позивач у минулому зробив витрати для відновлення його порушеного права. Разом із тим, позивач не надає жодних доказів понесення ним витрат на лікування чи на медикаменти. У позові вказано, що чеки «вигоріли», однак жодних доказів цього не надано. Відтак, без витрат, вимоги про відшкодування майнової шкоди не підтверджені доказами. Крім цього, позивачем не додано жодних належних доказів того, що дії відповідача було визнано неправомірними. Також до позовної заяви не надано жодних доказів того, що позивач справді зазнав моральної шкоди. З огляду на вказане, відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Крім цього, просив стягнути на його користь понесені ним судові витрати. Позивач не скористався своїм правом на подання відповіді на відзив. Згідно розпорядження № 97/02.10 від 29.08.2024 року, у зв`язку зі звільненням з посади судді [PERSON] у відставку, справу було передано на повторний автоматичний розподіл. Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 29.08.2024 року, головуючим в даній справі визначено суддю Бойчука П.Ю. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04.09.2024 року справу прийнято до свого провадження та вирішено продовжити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Згідно цієї ж ухвали, провадження в справі було зупинено до набрання законної сили рішенням Волинського апеляційного суду у справі за апеляційною скаргою [PERSON] на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.05.2024 року щодо останнього. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07.10.2024 року провадження в справі було поновлено. Суд, дослідивши зібрані докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення даного позову, з огляду на наступне. Завданнями цивільного судочинства, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини в рішенні від 21.02.1975 року по справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (заява № 4451/70) вказав, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності, як засаду здійснення цивільного судочинства, за якою суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Позивачем було заявлено позовні вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, на його користь за відсутності доведення факту порушення його прав відповідачем, а тому такі позовні вимоги не підлягають задоволенню. Зокрема, суд звертає увагу на наступні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Тобто, у деліктних зобов`язаннях встановлюється презумпція вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин). Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. За змістом ч. 4 ст. 12 ЦПК України, визначено, що однією із засад змагальності є принцип, відповідно до якого кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 81 ЦПК України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. При цьому, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України). Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду, зокрема, на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. При цьому, доктринально встановлено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Системний аналіз положень ст. 83 ЦПК України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Так, як встановлено в ході розгляду справи, вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.05.2024 року, на який покликається позивач, [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено покарання йому відповідне покарання. Згідно вказаного вироку, [PERSON] 04 липня 2021 року, близько 19 год. 00 хв., перебуваючи на території житлової садибної забудови, що перебуває у комунальній власності і яка розташована між домоволодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS] , в ході раптово виниклого конфлікту, на ґрунті особистих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно-небезпечний та протиправний характер своїх дій, умисно розпилив вміст балончику з невідомою речовиною, який тримав в правій руці, в обличчя [PERSON] , в результаті чого спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді хімічного опіку кон`юктиви та рогівки обох очей з гіпертензією правого ока, які, за ступенем тяжкості, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Відповідно до ухвали Волинського апеляційного суду від 25.09.2024 року, зазначений вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.05.2024 року скасовано. Звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження щодо [PERSON] закрито у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності. Таким чином, позивач, як на підставу своїх вимог, покликається на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.05.2024 року, який, на день звернення з позовом до суду, не набрав законної сили. Більше того, на момент розгляду даної цивільної справи, вищевказаний вирок було скасовано Волинським апеляційним судом. Таким чином, як на момент звернення позивача до суду, так і на момент розгляду справи, такого доказу (вироку) не існувало і не існує. Крім цього, позивачем не подано належних доказів понесених ним витрат на лікування, а відтак - заподіяння матеріальної шкоди. Твердження позивача про неможливість надання суду товарних чеків, які підтверджують купівлю ліків, у зв`язку з тим що вони "вигоріли" (не зберегли свій першочерговий вигляд) є повністю безпідставними. Позивач не довів жодним чином, що не мав можливості зберегти в належному вигляді вказані докази (виготовити копії, та належним чином їх завірити, заламінувати оригінали чеків, тощо). Відповідно, позивач не довів належними доказами, що в минулому ним було понесено витрати для відновлення його порушеного права. Будь-яких інших доказів на підтвердження своїх вимог позивач не подав і про їх можливе подання не заявляв. Аналізуючи все викладене вище в сукупності, суд прийшов до переконання, що позивачем, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, в той час, як заперечення відповідача знайшли свої підтвердження в ході судового розгляду справи, що тягне за собою відмову в задоволенні даного позову. Відмовляючи в задоволенні позову, суд, на підставі ст. 133, 141 ЦПК України, покладає на позивача понесені ним судові витрати по справі. Крім цього, відповідно до договору про надання послуг професійної правової допомоги від 15.08.2024 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Богачуком Я.О., встановлено, що відповідач у справі уклав договір з адвокатом з метою захисту прав та інтересів відповідача. Відповідно до вказаного договору про надання послуг професійної правової допомоги, укладеного між [PERSON]. та Богачуком Я.О., встановлено, що вартість послуг адвоката становить 12000,00 грн. Відповідно до платіжної інструкції від 15.08.2024 року, [PERSON] було перераховано адвокату Богачуку Я.О. суму коштів в розмірі 12000,00 грн. за надання правової допомоги. В своєму відзиві на позов відповідач просив стягнути з позивача понесені ним витрати на правову допомогу. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. За таких обставин, враховуючи характер спірних правовідносин, співмірність послуг адвоката з ціною позову, ступенем складності справи, час, витрачений адвокатом на надання правничої допомоги (фактично лише підготовка відзиву на позов), виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що витрати з оплати правничої допомоги підлягають до стягнення з позивача в користь відповідача в сумі 1000 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved