Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовами до [PERSON] в яких просить: стягнути з [PERSON] на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) матеріальну шкоду в порядку регресу у розмірі 206 534,40 грн; стягнути з [PERSON] на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) матеріальну шкоду в порядку регресу у розмірі 182 248,84 грн. Судові витрати у виді сплаченого за подання позовних заяв судового збору в сумі 3098,02 грн та 2733,73 грн стягнути з відповідача. В обґрунтування позовних вимог на суму 206 534,40 грн представник позивача зазначив такі доводи та обґрунтування. Наказом Міністерства інфраструктури України від 23 червня 2017 року № 71-О [PERSON] було призначено начальником Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України». У межах виконання своїх повноважень [PERSON] видав наказ № 339/о від 21 липня 2017 року, яким звільнив [PERSON] з посади головного технолога виробничого комплексу виробничого забезпечення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (скорочення штату). Не погоджуючись із зазначеним наказом, [PERSON] звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2018 року у справі № 487/4224/17 позовні вимоги [PERSON] були задоволені повністю. Суд визнав незаконним наказ № 339/о від 21 липня 2017 року, поновив [PERSON] на займаній посаді та стягнув з ДП «АМПУ» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 247 841,28 грн, а також судовий збір у розмірі 2 487,41 грн. Апеляційний суд Миколаївської області постановою від 11 вересня 2018 року у справі № 487/4224/17 залишив рішення суду першої інстанції без змін. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 вересня 2019 року касаційну скаргу ДП «АМПУ» залишено без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва та постанову апеляційного суду Миколаївської області залишено без змін. Фактичне поновлення [PERSON] на посаді відбулося 30 листопада 2018 року, тобто із затримкою виконання судового рішення. Таким чином, період з 19 квітня 2018 року по 30 листопада 2018 року було визнано вимушеним прогулом, за який на користь [PERSON] було виплачено 206 534,40 грн як середній заробіток за цей час. Відповідно до пункту 8 статті 134 та статті 237 КЗпП України, а також частини першої статті 1191 ЦК України, винні службові особи зобов`язані відшкодувати підприємству шкоду, спричинену їхніми діями, зокрема у разі незаконного звільнення працівника або затримки виконання рішення суду про поновлення. Оскільки дії [PERSON] призвели до незаконного звільнення [PERSON] , що спричинило матеріальну шкоду ДП «АМПУ» в розмірі 206 534,40 грн, Позивач має право на відшкодування цієї суми в порядку регресу. Таким чином, представник Позивача вважає, що [PERSON] повинен компенсувати підприємству зазначену шкоду. В обґрунтування позовних вимог на суму 182 248,84 грн представник позивача зазначив такі доводи та обґрунтування. Наказом Міністерства інфраструктури України від 21 лютого 2019 року № 10-О [PERSON] було призначено начальником Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту). У межах своїх повноважень [PERSON] видав наказ № 85/о від 11 березня 2019 року, яким звільнив [PERSON] з посади заступника начальника з технічної частини служби автотранспортного та господарського забезпечення комплексу автотранспортного забезпечення. Звільнення було проведено на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України (відмова працівника від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці). Не погоджуючись із наказом, [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом про поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2019 року у справі № 487/2814/19 позовні вимоги [PERSON] було задоволено повністю. Суд визнав звільнення незаконним, поновив [PERSON] на займаній посаді та стягнув з ДП «АМПУ» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 167 791,68 грн, а також судовий збір у розмірі 1 921,00 грн. Апеляційний суд Миколаївської області постановою від 26 лютого 2020 року у справі № 487/2814/19 залишив рішення суду першої інстанції без змін. Виконання судового рішення відбулося із затримкою. Наказом МФ ДП «АМПУ» № 435/о від 9 грудня 2019 року скасовано наказ № 85/о від 11 березня 2019 року, поновлено [PERSON] на посаді та доручено централізованій бухгалтерії здійснити виплату середньої заробітної плати за один місяць та середньої заробітної плати за період з 20 листопада 2019 року по 8 грудня 2019 року через затримку виконання рішення суду. На виконання рішення суду було виплачено: 146 576,64 грн як залишок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу; 21 215,04 грн як середню заробітну плату за один місяць; 12 536,16 грн як середню заробітну плату за період з 20 листопада 2019 року по 8 грудня 2019 року; 1 921,00 грн як судовий збір. Таким чином, унаслідок протиправних дій [PERSON] , що полягали у незаконному звільненні [PERSON] , ДП «АМПУ» було завдано матеріальної шкоди на загальну суму 182 248,84 грн. Відповідно до пункту 8 статті 134 КЗпП України, статті 237 КЗпП України та частини першої статті 1191 ЦК України, службова особа, з вини якої підприємству завдано шкоду, зобов`язана її відшкодувати в повному розмірі. Дії [PERSON] спричинили порушення вимог законодавства, через що ДП «АМПУ» понесло витрати на виплату середньої заробітної плати та судового збору. На підставі зазначеного Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення вказаної суми як матеріальної шкоди в порядку регресу. 16 травня 2024 року суд своїми ухвалами об`єднав в одне провадження вказані позовні вимоги та призначив справу до судового розгляду. 30 січня 2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній просить: у задоволенні позову відмовити у повному обсязі; якщо суд визнає доведеними підстави для стягнення з відповідача шкоди, зменшити її розмір відповідно до частини другої статті 137 КЗпП України з огляду на майновий стан відповідача; зобов`язати позивача надати відповіді на питання відповідно до статті 93 ЦПК України щодо періодів відпусток, службових відряджень відповідача та дати отримання тексту рішення суду, яке стало підставою для поновлення на посаді [PERSON] . В обґрунтування своїх доводів представник відповідача зазначив наступне. Позивач не надав належних доказів, які б підтверджували факт виплати сум у зв`язку із вимушеним прогулом [PERSON] . Надані платіжні документи не містять конкретних посилань на працівника, а розрахункові листки не доводять, що зазначені в них суми були фактично перераховані. Крім того, позивач не надав доказів сплати податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) та військового збору, які вказуються як складові понесених витрат. Позов подано із порушенням строків звернення до суду, встановлених частиною третьою статті 233 КЗпП України. Зокрема, виплати, на які посилається позивач, були здійснені у серпні 2019 року, тоді як позов подано 15 серпня 2023 року. Це є підставою для відмови у задоволенні позову. Позивачем не доведено вини відповідача у затримці виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на посаді. Відсутні докази, що відповідач ухилявся від підписання наказу про поновлення або вчиняв дії, які б перешкоджали виконанню рішення. Навпаки, відповідач у період з 18 квітня по 30 листопада 2018 року перебував у планових відпустках та службових відрядженнях, що виключає його відповідальність за затримку виконання рішення. Щодо майнового стану відповідача, зазначено, що він є внутрішньо переміщеною особою, змушений орендувати житло в м. Києві, сплачуючи щомісяця значні кошти за оренду та комунальні послуги. Крім того, з відповідача вже стягнуто значну суму за іншими виконавчими провадженнями. Його середньомісячний дохід не дозволяє покрити матеріальні витрати у повному обсязі без надмірного тягаря для нього та його сім`ї. З огляду на вищезазначене, представник відповідача вважає, що позовні вимоги не є обґрунтованими, а в разі доведення їхньої обґрунтованості суд має застосувати частину другу статті 137 КЗпП України та зменшити розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню. 30 січня 2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній просить: задовольнити позов частково: визнати позов у доведеній позивачем частині на суму 1 921,00 грн. судового збору; зменшити розмір шкоди, якщо суд встановить підстави для стягнення з відповідача шкоди, завданої незаконним звільненням, у більшому розмірі, зменшити її згідно з частиною другою статті 137 КЗпП України, виходячи з майнового стану відповідача. В обґрунтування своїх доводів представник відповідача зазначив наступне. Щодо строку подання відзиву, представник відповідача зазначив, що відповідач із серпня 2022 року є внутрішньо переміщеною особою. Через це він не міг отримати ухвалу суду та копії позовної заяви за адресою реєстрації у місті Скадовськ, яка знаходиться на тимчасово окупованій території. Лише у січні 2024 року відповідач дізнався про розгляд справи, що стало підставою для подання відзиву. У разі, якщо суд вважатиме строк пропущеним, відповідач просить його поновити. Щодо доведеності розміру шкоди, відповідач зазначає, що позивач не надав достатніх доказів фактичної виплати середнього заробітку [PERSON] за вимушений прогул. Розрахункові листки та платіжні інструкції, подані позивачем, не підтверджують факт перерахування коштів саме цій особі. Також позивач не довів перерахування до бюджету утриманих сум податків, військового збору та єдиного соціального внеску. Щодо строку звернення до суду, відповідач наголошує, що позов подано лише 15 серпня 2023 року, тоді як, за твердженням позивача, виплати здійснювалися ще у 2019-2020 роках. Згідно із частиною третьою статті 233 КЗпП України, строк для пред`явлення регресного позову становить один рік з дня виявлення шкоди. Таким чином, позивач порушив строки звернення до суду. Щодо майнового стану відповідача, зазначається, що відповідач разом із сім`єю, яка втратила житло на окупованій території, орендує квартиру у Києві, що супроводжується значними витратами. Крім того, відповідач вже несе фінансовий тягар за іншими судовими рішеннями, які значно обмежують його можливості. Відсутність додаткових доходів та значних активів також підтверджує обмеженість майнових можливостей відповідача. З урахуванням викладеного, відповідач просить суд врахувати його майновий стан при визначенні суми шкоди, що підлягає стягненню, та визнати позов лише у частині, яку позивач довів належними доказами. 07 лютого 2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що відповідач не надав належних заперечень щодо фактів, викладених у позовній заяві. Позивач акцентує увагу на наданих документах, які підтверджують вимоги, зокрема розрахунковому листі за серпень 2019 року, а також платіжних інструкціях щодо нарахування і сплати податків, військового збору та єдиного соціального внеску. Вказано, що всі розрахунки були здійснені відповідно до законодавства. Згідно з документами, [PERSON] виплачено 171 880,31 грн середнього заробітку за вимушений прогул, що підтверджено платіжними інструкціями. Представник позивача наголошує на тому, що керівник філії, відповідач [PERSON] , повинен був негайно виконати рішення суду про поновлення [PERSON] на посаді. Відповідно до статті 237 КЗпП України, невиконання такого рішення та затримка виплати середнього заробітку спричинили фінансові втрати підприємства, які підлягають відшкодуванню. Також зазначено, що положення частини другої статті 137 КЗпП України про можливість зменшення розміру відшкодування для працівників не можуть бути застосовані до відповідача, оскільки він діяв як службова особа. Відповідно до чинного законодавства, службова особа несе повну матеріальну відповідальність за завдану підприємству шкоду. У відповідь на запит відповідача щодо додаткових доказів позивач надає інформацію про відпустки та відрядження відповідача у період з квітня по листопад 2018 року, а також додає копії платіжних інструкцій, які підтверджують сплату податків, військового збору та єдиного соціального внеску. Інформацію про отримання рішення суду про поновлення [PERSON] надати неможливо через відсутність електронного документообігу у зазначений період. На підставі наведеного представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та відхилити заперечення відповідача як необґрунтовані. 07 лютого 2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він просить відмовити у задоволенні доводів, викладених у відзиві відповідача, через їх невідповідність обставинам справи та неналежність наданих доказів. Представник позивача наполягає на залишенні позову без змін, оскільки його вимоги повністю підтверджені доказами та обґрунтовані чинним законодавством. Він також вважає доводи відповідача необґрунтованими через ненадання належних заперечень щодо фактичних обставин справи, зокрема щодо незаконного звільнення [PERSON] . В обґрунтування своїх доводів представник позивача зазначив такі обставини та аргументи. Стосовно суми виплат [PERSON] , позивач надав розрахункові листи за грудень 2019 та березень 2020 років, які підтверджують виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Незважаючи на технічну помилку у призначенні платежу, нарахована сума повністю збігається з фактично виплаченою, що не дає підстав сумніватися у достовірності цих доказів. Крім того, підтверджено сплату податків та зборів, зокрема податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного соціального внеску, що підтверджується наданими платіжними інструкціями. Щодо можливості зменшення розміру шкоди, доводи відповідача про застосування частини другої статті 137 КЗпП України не можуть бути прийняті. Нанесення шкоди відбулося внаслідок організаційно-розпорядчих функцій відповідача, а не під час виконання трудових обов`язків, визначених посадовою інструкцією. Відповідно до пункту 8 статті 134 КЗпП України, відповідальність за шкоду, завдану незаконним звільненням, покладається на службову особу, винну у порушенні законодавства. Таким чином, положення про можливість зменшення розміру відшкодування не застосовуються в даному випадку. Стосовно правового регулювання відповідальності, стаття 237 КЗпП України однозначно встановлює обов`язок службової особи відшкодувати шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу. Судова практика, зокрема постанови Верховного Суду та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, підтверджують, що зменшення суми відшкодування можливе лише за наявності обставин, які свідчать про відсутність вини відповідача або інші підстави, що не встановлені у цій справі. На підставі вищевикладеного, представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 15 квітня 2024 року від представник відповідача надійшли заперечення на позов в якому останній просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У разі встановлення судом обґрунтованості вимог позивача, зменшити розмір шкоди, що підлягає стягненню, згідно з частиною другої статті 137 КЗпП України, враховуючи майновий стан відповідача. В обґрунтування своїх доводів представник відповідача зазначив такі обставини та аргументи. Щодо розміру завданої шкоди представник відповідача наполягає, що позивачем не надано достатніх і належних доказів фактичних виплат [PERSON] як середнього заробітку за вимушений прогул. Доводи позивача базуються на припущеннях і не підтверджені документами, що прямо вказують на відповідні виплати саме [PERSON] . Щодо строку звернення до суду відповідач вважає, що позивач порушив строк звернення до суду для стягнення матеріальної шкоди. Оскільки виплати за вимушений прогул, на які посилається позивач, мали місце у грудні 2019, березні та квітні 2020 року, позов мав бути поданий до грудня 2021 року. Натомість позов поданий лише у серпні 2023 року, що свідчить про пропуск строку, передбаченого частиною третьою статті 233 КЗпП України. Щодо відповідальності відповідача відповідач зазначає, що його було звільнено з посади начальника філії ще 28 жовтня 2019 року. Таким чином, відповідач не міг впливати на затримку виконання рішення суду про поновлення [PERSON] , ухваленого 19 листопада 2019 року, а отже, не може нести відповідальність за можливі виплати, пов`язані із затримкою. Щодо можливого зменшення розміру шкоди представник відповідача наголошує на важкому матеріальному становищі відповідача, який є внутрішньо переміщеною особою, змушений орендувати житло, сплачувати значні суми за оренду та комунальні послуги, а також має значні боргові зобов`язання за іншими судовими рішеннями. На підставі частини другої статті 137 КЗпП України представник відповідача просить суд зменшити розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, виходячи з матеріального стану відповідача. 15 квітня 2024 року від представника відповідача надійшли заперечення на позов, у яких останній просить відмовити у задоволенні позову позивача. В обґрунтування своїх доводів представник відповідача зазначив, що за наказом № 339/о від 21.07.2017 року начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» [PERSON] [PERSON] звільнено у зв`язку зі скороченням штату. Рішенням суду це звільнення визнано незаконним, працівника поновлено на посаді, а позивачем сплачено кошти за вимушений прогул. Водночас відповідач наполягає, що затримка виконання рішення суду не є його провиною. Він неодноразово перебував у відпустках та відрядженнях протягом спірного періоду, а обов`язки керівника виконували інші посадові особи, які мали забезпечити поновлення працівника на посаді. Відповідач також зауважив, що надані позивачем документи, включно з платіжними інструкціями та розрахунковими листами, не доводять факт виплати конкретно зазначеної суми саме [PERSON] . Відсутність належних доказів фактичних виплат викликає сумніви у достовірності заявлених позивачем вимог щодо суми завданої шкоди. Щодо строку звернення до суду відповідач зазначив, що позивач пропустив річний строк, передбачений частиною третьою статті 233 КЗпП України, оскільки суми виплат, за його твердженням, були здійснені у серпні 2019 року, тоді як позов подано лише у 2023 році. Окрім цього, представник відповідача зазначив, що майновий стан відповідача не дозволяє покласти на нього матеріальну відповідальність у повному обсязі. Відповідач є внутрішньо переміщеною особою, змушений орендувати житло в місті Києві та сплачувати значну суму на погашення іншого виконавчого провадження за рішенням у справі № 663/1169/20. Його середньомісячний дохід після вирахування всіх обов`язкових платежів становить близько 32 тисяч гривень, що разом із доходами інших членів сім`ї не забезпечує достатнього рівня для нормального існування. З огляду на викладене, відповідач просить суд зменшити розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, на підставі частини другої статті 137 КЗпП України, враховуючи принцип пропорційності, передбачений статтею 2 ЦПК України, та практику Європейського суду з прав людини. 13 вересня 2024 року від представника відповідача надійшли письмові пояснення, в яких він зазначив, що позовні вимоги ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії на суму 182 248,84 грн та 206 534,40 грн не можуть бути задоволені через низку обставин, що свідчать про відсутність належного обґрунтування та доказів з боку позивача. Щодо позову на суму 182 248,84 грн витрат, які позивач пов`язує з виплатами на користь [PERSON] , відповідач зазначив: позивачем не надано належних доказів, що підтверджують, що всі витрати, на які посилається позивач, пов`язані саме з виплатами [PERSON] . У поданих платіжних документах не зазначено прізвища працівника, а в деяких документах призначення платежу доповнено вручну, що викликає сумніви у достовірності таких доказів; представник позивача визнав у судовому засіданні 30 липня 2024 року, що розрахунок шкоди включає період після звільнення відповідача з посади начальника філії ДП «АМПУ» (з 28 жовтня 2019 року по 30 листопада 2019 року), однак перерахунок розміру шкоди досі не здійснений, і вимоги залишаються незмінними. Щодо позову на суму 206 534,40 грн витрат, пов`язаних із виплатами на користь [PERSON] , відповідач вказав: у період, коли, за твердженням позивача, відбулася затримка виконання рішення суду (з 19 квітня 2018 року по 30 листопада 2018 року), відповідач перебував у відпустках (з 14 по 28 травня, з 15 по 28 вересня, 12 листопада 2018 року) та відрядженнях (загалом 38 днів), що підтверджується відповідними документами. У ці періоди обов`язки начальника філії виконували інші особи, що виключає відповідальність відповідача за зазначену шкоду; відповідач не був присутнім на судовому засіданні 18 квітня 2018 року, коли було прийнято рішення про поновлення [PERSON] , та не був належним чином поінформований про це рішення. Відповідно, позивач не довів факт вини відповідача у затримці виконання зазначеного рішення. Крім того, відповідач звернув увагу на наступне: позивач пропустив річний строк для звернення з позовом про стягнення матеріальної шкоди, встановлений абзацом першим частини третьої статті 233 КЗпП України. Дата звернення до суду (15 серпня 2023 року) перевищує встановлений законом строк від моменту здійснення виплат; у разі доведеності розміру витрат та їх зв`язку з виплатами працівникам, відповідач просить суд зменшити розмір відшкодування відповідно до частини другої статті 137 КЗпП України, враховуючи його складний майновий стан та обставини, що виключають корисливий мотив у його діях. Також відповідач наголосив на тому, що з нього вже стягнуто матеріальну шкоду у загальній сумі 334 479,30 грн за іншими аналогічними справами, що наразі перебувають у стадії виконання, і це повинно бути враховано судом при визначенні можливого розміру відшкодування. Враховуючи вищезазначене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі або зменшити їхній розмір із урахуванням викладених обставин. На судовому засіданні представник позивача - Хоменко О.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що підставою для подання позову є незаконне звільнення працівників, яке призвело до завдання матеріальної шкоди підприємству. Зокрема, Хоменко О.В. зазначив, що наказ про звільнення, виданий [PERSON] , суперечить нормам чинного законодавства, а саме КЗпП України, оскільки звільнення здійснено без належних правових підстав. Він наголосив, що це підтверджується судовими рішеннями, які набрали законної сили, та розрахунковими документами, що свідчать про виплату 182 248,84 грн у якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу одного працівника, а також 206 534,40 грн, виплачених у зв`язку із незаконним звільненням іншого працівника, що загалом завдало значної матеріальної шкоди підприємству. Представник позивача підкреслив, що відповідно до статті 237 КЗпП України та пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 11 листопада 1992 року, службова особа, винна в незаконному звільненні працівника, зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану підприємству. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду, що підтверджує законність і обґрунтованість позовних вимог. Хоменко О.В. зазначив, що дії [PERSON] , як начальника філії, мають індивідуальний характер, оскільки саме він видав незаконний наказ про звільнення працівника. Представник позивача також вказав, що усі документи, необхідні для підтвердження позовних вимог, були надані суду, і вони є належними та допустимими доказами у справі. Він наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На судовому засіданні представник відповідача - [PERSON] заперечив проти задоволення позовних вимог та зазначив, що дії [PERSON] були вчинені в межах його повноважень як начальника філії, що виключає його персональну відповідальність за завдану шкоду. Він підкреслив, що накази, видані [PERSON] , базувалися на консультаціях із відповідними службами підприємства, що свідчить про колективний характер прийнятих рішень. [PERSON] висловив сумнів у правильності розрахунку суми шкоди, вказавши на можливі помилки при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Він також наголосив, що частина витрат могла бути спричинена затримкою виконання судових рішень, яка не пов`язана безпосередньо з діями [PERSON] . Представник відповідача зазначив, що у справі відсутні належні докази, які підтверджують вину [PERSON] у завданні шкоди підприємству. Він також звернув увагу на необхідність врахування обставин конкретного випадку, а саме процедурних дій, які передували виданню наказу про звільнення. [PERSON] наполягав на відмові у задоволенні позову через недоведеність позовних вимог. Дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені представниками сторін доводи суд встановив такі обставини та дійшов таких висновків. Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 23 червня 2017 року № 71-О, [PERSON] з 27 червня 2017 року призначено начальником Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту).Призначення здійснено на підставі подання в.о. Голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Вецкаганса Р. А. від 19 червня 2017 року № 3699, а також заяви [PERSON] від 19 червня 2017 року. Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 17 жовтня 2019 року № 15-Ос вбачається, що припинено повноваження [PERSON] на посаді начальника Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту) та звільнено його з 17 жовтня 2019 року відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Підставою для прийняття цього рішення є пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України та подання від Голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Р. Вецкаганса від 10 жовтня 2019 року № 10-03-06-07/194. З наказом [PERSON] був ознайомлений 28 жовтня 2019 року. Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 31 жовтня 2019 року № 25-Ос вбачається, що у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю [PERSON] внесено зміни до наказу Міністерства інфраструктури України від 17 жовтня 2019 року № 15-Ос. Зокрема, у пункті 1 цього наказу слова і цифри «17 жовтня 2019 р.» замінено словами і цифрами «28 жовтня 2019 р.». Підстава: лист Департаменту по роботі з персоналом державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 28 жовтня 2019 року № 10-03-06-07/204, листок непрацездатності [PERSON] серія АДМ № 982798. Відповідно до наказу №339/о від 21 липня 2017 року, виданого Миколаївською філією державного підприємства «Адміністрація морських портів України», вбачається, що [PERSON] 21 липня 2017 року звільнено з посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення за скороченням штату відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Наказ підписано начальником адміністрації [PERSON] . Відповідно до рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 квітня 2018 року у справі №487/4224/17, встановлено, що звільнення [PERSON] з посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» на підставі наказу №339/о від 21.07.2017 року є незаконним. Суд визнав наказ про звільнення недійсним, поновив [PERSON] на посаді та зобов`язав відповідача виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 247 841,28 грн, а також стягнути судовий збір у розмірі 2 487,41 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць підлягало негайному виконанню. Відповідно до постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 11 вересня 2018 року у справі № 487/4224/17 (провадження № 22-ц/784/1041/18), яку ухвалено колегією суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2018 року залишено без змін, а апеляційну скаргу ДП «Адміністрація морських портів України» залишено без задоволення. Постанова апеляційного суду набрала законної сили з дня її прийняття. Відповідно до постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року, ухваленої у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишено без задоволення. Верховний Суд дійшов висновку, що рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2018 року та постанова Апеляційного суду Миколаївської області від 11 вересня 2018 року є законними та обґрунтованими. У рішенні зазначено, що звільнення [PERSON] відбулося з порушенням вимог КЗпП України, оскільки роботодавець не запропонував йому всі наявні вакансії, які з`явилися на підприємстві до моменту звільнення, та здійснив звільнення без згоди профспілкового комітету. Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про порушення процедури звільнення і відхилив доводи касаційної скарги. Відповідно до наказу №496/о від 30 листопада 2018 року, виданого начальником адміністрації Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» [PERSON], на виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2018 року у справі №487/4224/17 та постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 11 вересня 2018 року, було скасовано наказ №339/о від 21 липня 2017 року про припинення трудового договору з [PERSON] та поновлено його на посаді головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення з 21 липня 2017 року. Також Відділу персоналу та організації праці було доручено провести організаційно-правові заходи для виконання даного наказу. Відповідно до розрахункового листка за серпень 2019 року №292 на ім`я [PERSON] , виданого Миколаївською філією ДП «Адміністрація морських портів України», підтверджується нарахування оплати за вимушений прогул за період з квітня 2018 року по листопад 2018 року в загальному розмірі 206 534,40 грн. З цієї суми було утримано податок на доходи фізичних осіб (ПДФО) та військовий збір, загальна сума утримань становить 37 176,19 грн. і 3 098,02 грн. відповідно. До виплати після утримань було нараховано 166 260,19 грн. Відповідно до платіжної інструкції №826 від 12 серпня 2019 року, виданої МФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Миколаївського МП), на користь АТ «Укрексімбанк» було перераховано 171 880,31 грн. у межах остаточного розрахунку за договором №27/14/198-В-МИФ-14 від 24 жовтня 2014 року. На підставі платіжної інструкції №827 від 12.08.2019 року, було сплачено податок на доходи фізичних осіб (ПДФО) у розмірі 37 910,00 грн, який обчислювався із нарахованої суми заробітної плати. Згідно з платіжною інструкцією №829 від 12.08.2019 року, здійснено нарахування та сплату єдиного соціального внеску (ЄСВ) за ставкою 22% на суму 47 500,00 грн. Також, відповідно до платіжної інструкції №828 від 12.08.2019 року, було перераховано військовий збір у розмірі 3 250,00 грн, що становить 1,5% від загальної суми заробітної плати. Тобто, [PERSON] було здійснено остаточний розрахунок, який включав виплату середнього заробітку за час невиконання рішення суду в сумі 171 880,31 грн, а також сплату обов`язкових податкових відрахувань: ПДФО - 37 910,00 грн, ЄСВ - 47 500,00 грн, та військового збору - 3 250,00 грн. Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 21 лютого 2019 року №10-О, [PERSON] було призначено на посаду начальника Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) з 22 лютого 2019 року. Підставою для призначення стала заява [PERSON] , подана до Голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Відповідно до наказу № 85/о від 11 березня 2019 року, виданого Миколаївською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», [PERSON] було звільнено з посади заступника начальника з технічної частини Служби автотранспортного та господарського забезпечення / Комплексу автотранспортного забезпечення на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. Відповідно до наказу №435/о від 9 грудня 2019 року, виданого Миколаївською філією державного підприємства «Адміністрація морських портів України», на виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 листопада 2019 року у справі №487/2814/19 було скасовано наказ начальника філії від 11 березня 2019 року №85/о «Про припинення трудового договору». Також поновлено [PERSON] з 11 березня 2019 року на посаді заступника начальника з технічної частини комплексу автотранспортного забезпечення. Централізованій бухгалтерії доручено виплатити середній заробіток за один місяць та середню заробітну плату за період з 20 листопада 2019 року до 8 грудня 2019 року у зв`язку із затримкою виконання рішення суду. Відділу адміністративних, розвитку та мотивації персоналу доручено провести організаційно-правові заходи щодо виконання зазначеного наказу. Відповідно до платіжної інструкції №350 від 13 квітня 2020 року, Миколаївською філією державного підприємства «Адміністрація морських портів України» було сплачено судовий збір у розмірі 1921,00 грн згідно з рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 листопада 2019 року та постановою колегії суддів у цивільній справі Миколаївського апеляційного суду по справі №487/2814/19. Відповідно до платіжної інструкції №215 від 16 березня 2020 року, виданої Миколаївською філією державного підприємства «Адміністрація морських портів України», було перераховано 116 528,42 грн на картковий рахунок [PERSON] як виплату за вимушений прогул за березень 2020 року. Ця сума відповідає договору №27/14/198-В-МПР-14 від 24 жовтня 2014 року. Відповідно до рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2019 року у справі № 487/2814/19 за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії, було встановлено, що звільнення позивача з посади заступника начальника з технічної частини Служби автотранспортного та господарського забезпечення комплексу автотранспортного забезпечення відбулося з порушенням трудового законодавства. Судом задоволено позовні вимоги в частині поновлення [PERSON] на займаній посаді з 11 березня 2019 року, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 167 791,68 грн без утримання податків. Крім того, з відповідача стягнуто судовий збір у розмірі 1921 грн. Рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітку за один місяць підлягає негайному виконанню. Відповідно до постанови Миколаївського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 487/2814/19, апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» було залишено без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2019 року - без змін. Колегія суддів апеляційного суду встановила, що зміна назви посади та умов праці, зокрема посадового окладу, які стали підставою для звільнення [PERSON] на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, не були обґрунтовані змінами в організації виробництва та праці. Відсутність належних доказів таких змін підтверджує незаконність наказу роботодавця про звільнення позивача. Суд дійшов висновку, що роботодавець не довів наявності правових підстав для звільнення, що відповідало б нормам трудового законодавства. Таким чином, рішення суду першої інстанції щодо поновлення [PERSON] на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення судового збору було визнано обґрунтованим і залишено в силі. Відповідно до платіжної інструкції № 1272 від 11 грудня 2019 року, Миколаївською філією державного підприємства «Адміністрація морських портів України» було здійснено перерахування на картковий рахунок працівника [PERSON] суми у розмірі 42 402,07 грн. Дане перерахування було здійснене як лікарняні підприємства та виплата за вимушений прогул за грудень 2019 року згідно з договором № 27/14/198-В-МПФ-14 від 24 жовтня 2014 року. Відповідно до роз`яснення призначення платежу платіжного доручення від 11 грудня 2019 року, Миколаївською філією державного підприємства «Адміністрація морських портів України» було здійснено виплату відпускних за грудень 2019 року. [PERSON] отримав 15 569,87 грн, [PERSON] отримав 26 832,20 грн. Відповідно до розрахункового листка за грудень 2019 року №303 на ім`я [PERSON] , виданого Миколаївською філією ДП «Адміністрація морських портів України», підтверджується нарахування оплати за вимушений прогул за період: 5 днів у грудні 2019 року - 4 821,60 грн, 176 днів у жовтні 2019 року - 21 215,04 грн, 8 днів у листопаді 2019 року - 7 714,56 грн. Загальна сума нарахувань за вимушений прогул становить 33 751,20 грн. Відповідно до розрахункового листка за березень 2020 року №303 на ім`я [PERSON] , виданого Миколаївською філією ДП «Адміністрація морських портів України», підтверджується нарахування оплати за вимушений прогул за період: 14 днів у березні 2019 року - 13 500,48 грн, 20 днів у квітні 2019 року - 19 286,40 грн, 22 дні у травні 2019 року - 21 215,04 грн, 18 днів у червні 2019 року - 17 357,76 грн, 23 дні у липні 2019 року - 22 179,36 грн, 21 день у серпні 2019 року - 20 250,72 грн, 21 день у вересні 2019 року - 20 250,72 грн, 13 днів у листопаді 2019 року - 12 536,16 грн. Загальна сума нарахувань за вимушений прогул становить 146 576,64 грн. Відповідно до платіжної інструкції №1273 від 11.12.2019 року, підтверджується сплата податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) з лікарняних підприємства та вимушеного прогулу за грудень 2019 року на суму 9 600,00 грн. Відповідно до платіжної інструкції №1274 від 11.12.2019 року, підтверджується перерахування військового збору (1,5%) з лікарняних підприємства та вимушеного прогулу за грудень 2019 року на суму 800,00 грн. Відповідно до платіжної інструкції №1275 від 11.12.2019 року, підтверджується нарахування єдиного соціального внеску (ЄСВ) у розмірі 22% з лікарняних підприємства та вимушеного прогулу за грудень 2019 року на суму 10 730,00 грн. Відповідно до платіжної інструкції №216 від 16.03.2020 року, підтверджується сплата податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) з вимушеного прогулу за березень 2020 року на суму 26 383,80 грн. Відповідно до платіжної інструкції №217 від 16.03.2020 року, підтверджується перерахування військового збору (1,5%) з вимушеного прогулу за березень 2020 року на суму 2 198,65 грн. Відповідно до платіжної інструкції №218 від 16.03.2020 року, підтверджується нарахування єдиного соціального внеску (ЄСВ) у розмірі 22% з вимушеного прогулу за березень 2020 року на суму 32 250,00 грн. Відповідно до роз`яснення призначення платежу платіжного доручення від 16 березня 2020 року, на ім`я [PERSON] здійснено виплату у розмірі 116 528,42 грн. Ця сума призначена як виплата відпускних за березень 2020 року. Відповідно до довідки від 01 лютого 2024 року №30, виданої Миколаївською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту), [PERSON] у 2018 році перебував у щорічних відпустках, а саме: з 14 травня 2018 року по 28 травня 2018 року (14 календарних днів) згідно з наказом №690 від 14 травня 2018 року «Про надання відпустки»; з 15 вересня 2018 року по 28 вересня 2018 року (14 календарних днів) згідно з наказом №1446 від 15 вересня 2018 року «Про надання відпустки». Крім того, 12 листопада 2018 року [PERSON] перебував у відпустці без збереження заробітної плати, що підтверджується наказом №326 від 12 листопада 2018 року «Про надання відпустки». Відповідно до листа «Про надання інформації» начальника загального відділу Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" Г. Цибульської наданого у відповідь на службовий лист від 1 лютого 2024 року №288/18-01-02.03, у період з 18 квітня 2018 року по 30 листопада 2018 року керівник Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» [PERSON] перебував у відрядженнях у 2018 році, зокрема: з 10 травня по 11 травня 2018 року, з 29 травня по 29 травня 2018 року, з 31 травня по 31 травня 2018 року, з 15 червня по 16 червня 2018 року, з 20 червня по 20 червня 2018 року, з 22 червня по 23 червня 2018 року, з 16 липня по 17 липня 2018 року, з 8 серпня по 8 серпня 2018 року, з 14 серпня по 14 серпня 2018 року, з 30 серпня по 30 серпня 2018 року, з 13 вересня по 14 вересня 2018 року, з 11 жовтня по 12 жовтня 2018 року, з 21 жовтня по 25 жовтня 2018 року, з 29 жовтня по 30 жовтня 2018 року, з 31 жовтня по 1 листопада 2018 року, з 22 листопада по 24 листопада 2018 року, з 26 листопада по 27 листопада 2018 року. Усі відрядження були підтверджені відповідними наказами начальників філії. Згідно з частиною першою статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Згідно з пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Відповідно до статті 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 11 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, виконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 КЗпП України та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Відповідно до статуту Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 05.06.2013 № 348, та статуту Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», затвердженого наказом Міністерства розвитку громад території та інфраструктури України у 2023 році в новій редакції керівник підприємства наділений правами та обов`язками, необхідними для забезпечення його діяльності. Він організовує та здійснює оперативне управління підприємством, відповідає за виконання завдань, покладених на нього законодавством та статутом. Керівник вирішує питання прийняття на роботу, переведення та звільнення працівників, укладає трудові договори відповідно до чинного законодавства. Він забезпечує належну організацію трудового процесу, контроль за дотриманням трудової дисципліни та регламентує посадові обов`язки працівників. У межах своїх повноважень керівник здійснює розпорядження майном підприємства, забезпечуючи його раціональне використання. Також він відповідає за фінансове управління, включаючи своєчасну сплату податків і зборів, а також виконання фінансових зобов`язань перед державою, партнерами та працівниками. На керівника покладається персональна відповідальність за дотримання законодавства, захист прав працівників і забезпечення належного функціонування підприємства відповідно до положень статуту. Відповідно до Положення про Миколаївську філію державного підприємства «Адміністрація морських портів України», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 18 квітня 2014 року № 184, начальник філії має право приймати рішення щодо прийняття на роботу, переведення, звільнення працівників, а також укладати, змінювати та розривати трудові договори відповідно до чинного законодавства України. Він забезпечує виконання норм трудового законодавства та контролює дотримання прав і обов`язків працівників. Крім того, начальник філії несе відповідальність за кадрову політику, формування штату працівників, дотримання процедур найму та звільнення, а також організацію ефективної роботи персоналу філії. Відповідно до Положення про Миколаївську філію Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України № 404 від 28 травня 2019 року, начальник філії керується розпорядчими документами головного підприємства, зокрема наказами, розпорядженнями, положеннями та інструкціями. До його кадрових повноважень входить підписання трудових договорів, укладення контрактів з працівниками філії, призначення на посади й звільнення працівників відповідно до чинного законодавства та розпорядчих документів головного підприємства. Він також відповідає за своєчасну виплату заробітної плати та інших виплат працівникам. Начальник філії несе персональну відповідальність за фінансово-господарську діяльність філії, дотримання бюджету та виконання затвердженого фінансового плану. Він забезпечує дотримання безпеки мореплавства, охорони праці, екологічної та техногенної безпеки у філії, а також відповідає за дотримання законодавства під час укладання договорів, обліку майна та зобов`язань, правильність та своєчасність подання звітності. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язків начальник філії може бути відсторонений від посади у порядку, визначеному законодавством та розпорядженнями головного підприємства. Системний аналіз зазначених положень дозволяє дійти висновку, що законодавство України покладає матеріальну відповідальність на службових осіб у повному розмірі шкоди, заподіяної підприємству, установі чи організації, зокрема у випадку, передбаченому пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України. При цьому необхідно враховувати, що відповідальність службової особи має бути чітко обмежена виключно шкодою, яка безпосередньо пов`язана з її діями чи бездіяльністю. Згідно з положеннями статті 237 КЗпП України, обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну підприємству, установі чи організації, покладається на службову особу саме у випадках, коли йдеться про оплату працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, що є прямим наслідком незаконного звільнення або переведення працівника. Водночас оплата за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі не входить до складу шкоди, яка має покриватися службовою особою у порядку регресу, оскільки такі виплати спрямовані на забезпечення права працівника на своєчасне відновлення трудових прав, що є відповідальністю роботодавця в цілому, а не окремої службової особи. Крім того, до обсягу повної матеріальної відповідальності службової особи входить виключно компенсація роботодавцем середнього заробітку працівника за час вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Інші витрати, зокрема витрати на сплату судового збору, не можуть бути віднесені до матеріальної відповідальності службової особи, оскільки вони не пов`язані безпосередньо з порушенням нею трудового законодавства. Щодо вимог позивача в частині стягнення шкоди в порядку регресу у розмірі 206 534,40 грн. З матеріалів справи, зокрема, рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 квітня 2018 року, постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 11 вересня 2018 року та постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року, ухваленої у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду суд встановив, що відповідач [PERSON] своїм наказом №339/о від 21 липня 2017 року незаконно звільнив [PERSON] , у зв`язку з чим останнього, наказом №496/о від 30 листопада 2018 року, виданим на виконання вищевказаного рішення суду та постанови апеляційного суду, було поновлено на його посаді. Крім того, рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 квітня 2018 року було стягнуто з ДП «Адміністрації морських портів України», в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрації морських портів України» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 247 841,28 грн. Оскільки відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, встановлені обставини є преюдиційними, а отже не потребують доказування. Тобто, факт незаконного звільнення відповідачем працівника [PERSON] встановлений судами й свідчить про його вину як особи, яка була уповноважена на звільнення працівників. Таким чином, [PERSON] , як службова особа, яка видала наказ про звільнення працівника [PERSON] , який у подальшому визнано незаконним та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Разом з цим, позивач просить стягнути з відповідача не виплачений [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, який становить 247 841,28 грн, присуджений за рішенням суду, а середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 206 534,40 грн, який обрахований за період з 19 квітня 2018 року по 30 листопада 2018 року, тобто з наступного дня за днем ухвалення рішення суду першої інстанції, яке підлягало негайному виконанню в частині поновлення працівника на роботі, до дня скасування незаконного наказу про звільнення працівника та поновлення його на роботі. Зважаючи на те, що відповідач як особа, яка була уповноважена на звільнення працівників, відповідно до пункту 8 статті 134 та статті 237 КЗпП України, а також частини першої статті 1191 ЦК України, не несе відповідальність перед підприємством за завдану йому шкоду у виді виплаченого працівнику середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в порядку регресу, у задоволенні позову у цій частині слід відмовити. З огляду на встановлені судом підстави для відмови в задоволенні вказаних позовних вимог суд не здійснив перевірку обґрунтованості інших доводів представника відповідача наведених у відзиві та запереченнях стосовно відсутності вини відповідача щодо затримки виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, з огляду на перебування відповідача у відпустках та відрядженнях, недостатності доказів, а саме поданих платіжних документів, пропуску строку звернення до суду, майнового стану відповідача тощо, оскільки ці доводи не впливають на рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині. Щодо вимог позивача в частині стягнення шкоди в порядку регресу у розмірі 182 248,84 грн. З матеріалів справи, зокрема, рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 листопада 2019 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року суд встановив, що відповідач [PERSON] своїм наказом № 85/о від 11 березня 2019 року незаконно звільнив [PERSON] , у зв`язку з чим останнього, наказом №435/о від 09 грудня 2019 року, виданим на виконання вищевказаного рішення суду та постанови апеляційного суду, було поновлено на його посаді. Крім того, рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 листопада 2019 року було стягнуто з ДП «Адміністрації морських портів України», в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрації морських портів України» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 167 791,68 грн. Також, відповідно до вказаного рішення суду з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» було стягнуто судовий збір в дохід держави у розмірі 1921 грн. Оскільки відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, встановлені обставини є преюдиційними, а отже не потребують доказування. Тобто, факт незаконного звільнення відповідачем працівника [PERSON] встановлений судами й свідчить про його вину як особи, яка була уповноважена на звільнення працівників. Таким чином, [PERSON] , як службова особа, яка видала наказ про звільнення працівника [PERSON] , який у подальшому визнано незаконним та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З матеріалів справи, а саме платіжних інструкцій, роз`яснень призначень платежу платіжних доручень та розрахункових листків встановлено, що ДП «Адміністрації морських портів України», в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрації морських портів України» було фактично вплачено [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, який становить 167 791,68 грн, стягнутий за рішенням суду, який обрахований за період з 11 березня 2019 року по 19 листопада 2019 року, тобто з дня його незаконного звільнення по день ухвалення у справі рішення про його поновлення на роботі, яке підлягало негайному виконанні у відповідній частині. Зважаючи на те, що відповідач як особа, яка була уповноважена на звільнення працівників, відповідно до пункту 8 статті 134 та статті 237 КЗпП України, а також частини першої статті 1191 ЦК України, несе відповідальність перед підприємством за завдану йому шкоду у виді виплаченого працівнику середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в порядку регресу, позов у цій частині належить задовольнити. При цьому, в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми виплаченого працівнику середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в порядку регресу, яка становить 12 536,16 грн та обрахована за період з 20 листопада 2019 року по 08 грудня 2020 року, тобто з наступного дня після ухвалення рішення суду першої інстанції про поновлення працівника на роботі по день видачі наказу про скасування незаконного наказу про звільнення працівника та його фактичне поновлення на роботі, слід відмовити з огляду на те, що відповідно до пункту 8 статті 134 та статті 237 КЗпП України, а також частини першої статті 1191 ЦК України, особа, яка була уповноважена на звільнення працівників не несе відповідальність перед підприємством за завдану йому шкоду у виді виплаченого працівнику середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в порядку регресу, висновки щодо чого судом вже були викладені. Наведені підстави для відмови у задоволенні позову, в частині обсягу відповідальності особи, яка була уповноважена на звільнення працівників, свідчать і про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат пов`язаних із розглядом судової справи за позовом [PERSON] до підприємства, у виді стягнутих з останнього в порядку компенсації позивачу сплаченого ним судового збору в сумі 1921 грн. Що стосується позиції представник відповідача стосовно недотримання позивачем річного строку, передбаченого для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, суд вважає їх необґрунтованими зважаючи на таке Так, відповідно до частини третьої статті 233 КЗпП України для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. У пункті 33 своєї постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що з метою запобігання незаконним звільненням судам слід неухильно додержувати вимог статей 138 (п. 8), 237 КЗпП про притягнення до участі в справі про поновлення на роботі і покладення на службову особу обов`язку відшкодувати шкоду підприємству, установі, організації, заподіяну в зв`язку з оплатою незаконно звільненому або переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи. При цьому належить врахувати, що при незаконному звільненні або переведені на іншу роботу, невиконання рішення про поновлення працівника на роботі настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущені ними в цих випадках будь-якого порушення закону (абзаци 1-3 пункту 33 постанови). Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову (абзац 3 пункту 20 постанови Пленуму Верхового Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками»). У розумінні статті 234 КЗпП України строки, установлені вказаною статтею, не перериваються і не призупиняються, але вони можуть бути поновлені судом при наявності поважних причин. При пропуску строків, встановлених статтею 233 КЗпП України, суд при розгляді судового спору має з`ясувати всі обставини справи. При безпідставності вимог суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог саме з цього приводу. Якщо вимоги позивача є обґрунтованими, але строк, встановлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд також відмовляє в позові, але уже з інших мотивів, а саме у зв`язку з пропуском установленого строку. При обґрунтованості позовних вимог і пропуску строку з поважних причин строк для звернення до суду поновлюється, а позовні вимоги задовольняються. Із пояснень представників сторін, сайту «Судова влада України» та опублікованих в Єдиному державному реєстрі судових рішень судових рішень, які оглянуті судом в порядку частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», частини сьомої статті 85 ЦПК України, суд встановив, що первісно, із такими саме вимогами до [PERSON] . Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» звернулось до Скадовського районного суду Херсонської області 04 травня 2020 року, тобто в межах річного строку, який слід обраховувати з грудня 2019 року коли [PERSON] було вплачено 61 533,27 грн, до якої увійшов середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 21 215,04 грн, та з березня 2020 року коли [PERSON] було 146 576,64 грн, що становило остаточний розрахунок за вимушений прогул. Відповідне провадження у Скадовському районному суді Херсонської області за № 663/1220/20 (провадження № 2/663/293/21) не було завершене, а останнє судове засідання у справі було призначене на 02 березня 2022 року о 15.00 год. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022р. в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Вказаний Указ затверджено Верховною Радою України Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX. Наказом Миколаївської філії ДП «АМПУ» (адміністрації Миколаївського МП) від 01.03.2022 № 112/ОП «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» на підприємстві встановлено початок простою до припинення або скасування воєнного стану в Україні. Відповідно до розпорядження голови Верховного Суду, станом на 01 червня 2022 року, змінено територіальну підсудність судових справ в умовах воєнного стану тих судів, які наразі не можуть здійснювати правосуддя. 14 липня 2022 року до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу позивачем було направлено запит про надання інформації по даній справі та рух документів. Листом Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20.07.2022 за №02- 40/141/2022 надано відповідь в якій зазначалось, що матеріали цивільної справи №663/1220/20 в паперовому та/або електронному вигляді до Суду не надходили. Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Вища рада правосуддя рішенням від 30.05.2023 № 566/0/15-23 змінила територіальну підсудність судових справ на Великоолександрівський районний суд Херсонської області. Листом Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 31.07.2023 №01-30/72/2023 надано відповідь, в які зазначено , що матеріали даної цивільної справи в паперовому або електронному вигляді до суду не надходили. 16 серпня 2023 року позивач звернувся із таким саме позовом до Великоолександрівського районного суду Херсонської області, а провадження у справі було відкрито 21 серпня 2023 року. На переконання суду, вказані обставини є достатніми для того, щоб стверджувати про поважність пропуску строку звернення позивача як роботодавця до суду із відповідними вимогами до відповідальної особи, оскільки встановлені судом обставини об`єктивно перешкоджали завершенню первісного судового провадження та ухвалення у ньому остаточного рішення, при тому, що законодавцем не було врегульовано процесуального механізму вирішення питань як щодо передачі матеріалів справи між судами у зв`язку зі зміною територіальної підсудності під час воєнного стану, так і щодо можливості відновлення матеріалів незавершеного судового провадження та продовження його розгляду за новою територіальною підсудністю. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що строк, встановлений частиною третьою статті 233 КЗпП України, для звернення до суду був пропущений з поважних причин, що обумовлено об`єктивними та незалежними від позивача обставинами. Зокрема, воєнна агресія російської федерації та запровадження воєнного стану призвели до неможливості належного функціонування судових установ, що перешкодило розгляду первісного позову в межах строку, передбаченого законом. Суд також враховує, що позивач вжив усіх можливих заходів для збереження своїх прав, зокрема шляхом направлення запитів до судових установ для з`ясування місцезнаходження матеріалів справи та повторного подання позову після зміни територіальної підсудності. Таким чином, суд визнає поважними причини пропуску строку звернення роботодавця до суду в питанні стягнення матеріальної шкоди з працівника та вважає за можливе поновити цей строк відповідно до положень статті 234 КЗпП України. Щодо майнового стану відповідача суд встановив такі обставини. Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження № 72721352 від 11 вересня 2023 року, винесеної старшим державним виконавцем Великоолександрівського відділу державної виконавчої служби у Бериславському районі Херсонської області Сидяковою Оленою Олегівною, виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого листа № 663/1169/20, виданого 17 лютого 2022 року Скадовським районним судом. Відповідно до виконавчого листа від 09 грудня 2021 року, виданого Скадовським районним судом Херсонської області у справі № 663/1169/20, суд стягнув з [PERSON] на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії грошові кошти у розмірі 334 479,30 грн, а також судові витрати у розмірі 12 541,75 грн. Рішення набрало законної сили 09 грудня 2021 року. Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання встановлено до 09 грудня 2024 року. Відповідно до постанови Херсонського апеляційного суду від 9 грудня 2021 року у справі № 663/1169/20 за апеляційною скаргою ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії, скасовано рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 8 вересня 2021 року та ухвалено нове рішення, яким частково задоволено позовні вимоги. З [PERSON] на користь ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії стягнуто матеріальну шкоду у розмірі 334 479,30 грн та судові витрати в розмірі 12 541,75 грн. В іншій частині вимог позову відмовлено. Відповідно до постанови про арешт коштів боржника від 04 січня 2024 року, винесеної старшим державним виконавцем Великоолександрівського відділу державної виконавчої служби у Бериславському районі Херсонської області Сидяковою Оленою Олегівною, на виконання виконавчого листа № 663/1169/20, виданого 17 лютого 2022 року Скадовським районним судом, накладено арешт на кошти боржника [PERSON] . Відповідно до постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 16 січня 2024 року, винесеної старшим державним виконавцем Великоолександрівського відділу державної виконавчої служби у Бериславському районі Херсонської області Сидяковою Оленою Олегівною, на виконання виконавчого листа № 663/1169/20, виданого 17 лютого 2022 року Скадовським районним судом, звернено стягнення на доходи боржника [PERSON] . Відповідно до відповіді на запит № 186111233 від 26 грудня 2023 року до Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів, отриманої 27 грудня 2023 року, встановлено, що в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником [PERSON] транспортні засоби. Відповідно до відповіді на запит № 186799297 від 03 січня 2024 року, наданої Великоолександрівським ВДВС у Бериславському районі Херсонської області, отримано інформацію щодо доходів боржника [PERSON] за три квартали 2023 року. У першому кварталі 2023 року сума нарахованого доходу склала 142 092 грн, з якої було утримано податків на суму 25 576,56 грн, залишок оподаткованого доходу становив 101 грн. У другому кварталі 2023 року дохід боржника склав 161 371,37 грн, із яких податки становили 29 046,85 грн, залишок оподаткованого доходу також склав 101 грн. У третьому кварталі 2023 року нарахований дохід склав 146 422,71 грн, з яких було утримано податків на суму 26 365,09 грн, а оподаткований залишок залишився на рівні 101 грн. Загалом за період трьох кварталів 2023 року нарахований дохід [PERSON] склав 449 886,08 грн, із яких загальна сума утриманих податків становила 81 988,50 грн. Відповідно до інформаційної довідки № 363303130 від 25 січня 2024 року, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за [PERSON] станом на дату формування запиту не зареєстровано: прав власності на нерухоме майно; інших речових прав; обтяжень, включаючи заборони відчуження об`єктів нерухомого майна; записів у Державному реєстрі іпотек. Тобто, усі зазначені реєстри не містять інформації щодо будь-яких майнових прав або обтяжень за [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки № 363623997 від 29 січня 2024 року, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за [PERSON] станом на дату формування запиту не зареєстровано: прав власності на нерухоме майно; інших речових прав; обтяжень, включаючи заборони відчуження об`єктів нерухомого майна; записів у Державному реєстрі іпотек. Тобто, усі зазначені реєстри не містять інформації щодо будь-яких майнових прав або обтяжень за [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки № 363672667 від 29 січня 2024 року, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за [PERSON] станом на дату формування запиту не зареєстровано: прав власності на нерухоме майно; інших речових прав; обтяжень, включаючи заборони відчуження об`єктів нерухомого майна; записів у Державному реєстрі іпотек. Тобто, усі зазначені реєстри не містять інформації щодо будь-яких майнових прав або обтяжень за [PERSON] . [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою № 3003-5001999065 від 12 серпня 2022 року. Його зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] . Фактичне місце проживання: [ADDRESS] . [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою № 3003-5001998994 від 12 серпня 2022 року. Її зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] . Фактичне місце проживання: [ADDRESS] . [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою № 3003-5002003953 від 15 серпня 2022 року. Її зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] . Фактичне місце проживання: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Скадовської міської ради 22 квітня 2002 року, квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві особистої власності. Реєстрація права власності була здійснена Скадовським бюро технічної інвентаризації та внесена до реєстру 22 квітня 2002 року за реєстровим номером 372. Відповідно до договору оренди від 5 березня 2022 року, укладеного між [PERSON] (Орендодавець) та [PERSON] (Орендар), та додаткових угод №1 від 15 січня 2023 року і №2 від 17 січня 2023 року, в оренді останнього перебуває квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Вартість орендної плати за цим договором складає 9000 грн на місяць. Первинний строк оренди, передбачений договором, тривав з 5 березня 2022 року до 5 березня 2023 року. Додатковою угодою №1 строк оренди було подовжено до 5 березня 2024 року, а додатковою угодою №2 - до 5 березня 2025 року. Таким чином, загальний період оренди з урахуванням усіх додаткових угод становить 36 місяців (з 5 березня 2022 року до 5 березня 2025 року). Передача об`єкта оренди здійснена відповідно до акта приймання-передачі від 5 березня 2022 року, яким підтверджується передача у тимчасове користування двокімнатної квартири загальною площею 45,7 кв. м разом із переліком майна, яке перебувало у квартирі. Крім того, [PERSON] суду було надано розрахунок щомісячних комунальних витрат, відповідно до якого витрати на холодну воду становлять 82,16 грн, на гарячу воду - 193,82 грн, на електроенергію - 190,09 грн, на опалення - 856,1 грн, на газ - 33,92 грн, на вивіз сміття - 91,55 грн, а на утримання будинку - 45,67 грн. Загальна сума комунальних витрат за місяць складає 3 140,04 грн. Розрахунок здійснено ним на основі актуальних тарифів, зазначених на офіційному сайті Київводоканалу, з урахуванням споживання та стану платежів станом на січень 2023 року. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , 14 вересня 2002 року в місті Скадовськ Херсонської області між [PERSON] , який народився [INFO] , та [PERSON] , яка народилася [INFO] , було зареєстровано шлюб. Після укладення шлюбу подружжю було присвоєно однакове прізвище - [PERSON] . Реєстрація акту про укладення шлюбу здійснена відділом реєстрації актів громадянського стану Скадовського районного управління юстиції Херсонської області. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 5 грудня 2006 року, [PERSON] народилася [INFO] в місті Скадовськ Херсонської області. Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] , які є громадянами України. Реєстрація акту про народження здійснена відділом реєстрації актів цивільного стану Скадовського районного управління юстиції Херсонської області 5 грудня 2006 року. Відповідно до довідки, виданої Філією державної установи «Держгідрографія» «Дніпровський район Держгідрографії» 23 січня 2023 року № 2, [PERSON] працює на посаді заступника начальника філії. У довідці зазначено його нарахований дохід за період із січня 2023 року по грудень 2023 року, який становить 601 902,08 грн. Із зазначеного доходу утримано єдиний соціальний внесок у розмірі 108 324,38 грн, податок на доходи фізичних осіб у розмірі 84 550,48 грн та військовий збір у розмірі 9 027,03 грн. Оклад працівника становить 32 600,00 грн. Відповідно до довідки, виданої [PERSON] , зазначено, що вона працює методистом на основі основного працевлаштування в Центрі позашкільної роботи Святошинського району міста Києва. За вересень 2023 року її дохід склав 2495,50 грн. У жовтні 2023 року нараховано 1440,35 грн, у листопаді 2023 року - 9603,33 грн, а в грудні 2023 року - 14 663,02 грн. Загальна сума доходу за цей період становить 28 202,20 грн. Середньомісячна заробітна плата [PERSON] становить 7060,55 грн. У довідці також зазначено, що додаткових нарахувань, аліментів чи допомоги на сім`ю і дітей не передбачено. Відповідно до наказу № 353-к від 21 грудня 2023 року, виданого Державною установою «Держгідрографія», на [PERSON] , який обіймає посаду заступника начальника філії, покладено виконання обов`язків начальника філії «Дніпровський район Держгідрографії». Підставою для такого рішення є звільнення [PERSON] з посади начальника філії згідно з наказом ДУ «Держгідрографія» від 19 грудня 2023 року № 351-к. [PERSON] виконує зазначені обов`язки з 22 грудня 2023 року до призначення нового начальника філії в установленому порядку. Відповідно до звіту «Про здійснені відрахування та виплати» філії державної установи «Держгідрографія» «Дніпровський район Держгідрографії», підготовленого на виконання виконавчого листа № 663/1169/20, виданого Скадовським районним судом, та постанови від 13 лютого 2024 року № 72721352, за період з 1 липня 2024 року по 30 вересня 2024 року із заробітної плати [PERSON] здійснено утримання в розмірі 20% доходу. У липні 2024 року нараховано 84 770,25 грн, утримано 16 530,20 грн податків та обов`язкових платежів, стягнуто 13 648,01 грн згідно з платіжним документом № 563 від 2 серпня 2024 року. У серпні 2024 року нараховано 119 811,77 грн, утримано 23 363,30 грн податків та обов`язкових платежів, стягнуто 19 289,69 грн за документом № 677 від 3 вересня 2024 року. У вересні 2024 року нараховано 103 706,00 грн, утримано 20 222,67 грн податків та обов`язкових платежів, стягнуто 16 696,67 грн за документом № 802 від 3 жовтня 2024 року. Загальна сума утримань за вказаний період становить 49 634,37 грн. Відповідно до звіту про здійснені відрахування та виплати на ім`я [PERSON] , підготовленого філією державної установи «Держгідрографія» «Дніпровський район Держгідрографії», підтверджується, що відрахування здійснено на підставі виконавчого листа №663/1169/20, виданого Скадовським районним судом. За період з 1 лютого 2024 року по 31 березня 2024 року нарахована заробітна плата за лютий становить 60 962,00 грн. Утримано податків та інших обов`язкових платежів у розмірі 11 887,59 грн. Відсоток стягнення становить 20%. Утримана сума склала 9 814,88 грн. Кошти перераховано згідно з платіжним дорученням №141 від 04.03.2024. За березень 2024 року нарахована заробітна плата становить 54 442,00 грн. Утримано податків та інших обов`язкових платежів у розмірі 10 616,19 грн. Відсоток стягнення становить 20%. Утримана сума склала 8 765,16 грн. Кошти перераховано згідно з платіжним дорученням №220 від 03.04.2024. Загалом за вказаний період нарахована заробітна плата склала 115 404,00 грн. Утримано податків та інших обов`язкових платежів 22 503,78 грн. Загальна сума утримань за виконавчим провадженням становить 18 580,04 грн. Відповідно до звіту про здійснені відрахування та виплати на ім`я [PERSON] , підготовленого філією державної установи «Держгідрографія» «Дніпровський район Держгідрографії», підтверджується, що відрахування здійснено на підставі виконавчого листа №663/1169/20, виданого Скадовським районним судом. За період з 1 квітня 2024 року по 31 травня 2024 року нарахована заробітна плата за квітень становить 47 922,00 грн. Утримано податків та інших обов`язкових платежів у розмірі 9 344,79 грн. Відсоток стягнення становить 20%. Утримана сума склала 7 715,44 грн. Кошти перераховано згідно з платіжним дорученням №274 від 03.05.2024. За травень 2024 року нарахована заробітна плата становить 66 150,00 грн. Утримано податків та інших обов`язкових платежів у розмірі 12 899,25 грн. Відсоток стягнення становить 20%. Утримана сума склала 10 650,15 грн. Кошти перераховано згідно з платіжним дорученням №359 від 03.06.2024. Загалом за вказаний період нарахована заробітна плата склала 114 072,00 грн. Утримано податків та інших обов`язкових платежів 22 244,04 грн. Загальна сума утримань за виконавчим провадженням становить 18 365,59 грн. Відповідно до звіту про здійснені відрахування та виплати на ім`я [PERSON] , підготовленого філією державної установи «Держгідрографія» «Дніпровський район Держгідрографії», підтверджується, що відрахування здійснено на підставі виконавчого листа №663/1169/20, виданого Скадовським районним судом. За період з 1 червня 2024 року по 30 червня 2024 року нарахована заробітна плата становить 72 206,00 грн. Утримано податків та інших обов`язкових платежів у розмірі 14 080,17 грн. Відсоток стягнення становить 20%. Утримана сума склала 11 625,17 грн. Кошти перераховано згідно з платіжним дорученням №488 від 03.07.2024. Загалом за зазначений місяць нарахована заробітна плата становить 72 206,00 грн. Утримано податків та інших обов`язкових платежів 14 080,17 грн. Загальна сума утримань за виконавчим провадженням складає 11 625,17 грн. Відповідно до звіту про здійснені відрахування та виплати на ім`я [PERSON] , підготовленого філією державної установи "Держгідрографія" Дніпровський район Держгідрографії, підтверджується, що відрахування здійснено на підставі виконавчого листа №663/1169/20, виданого Скадовським районним судом. За липень 2024 року нарахована заробітна плата становить 84 770,65 грн. Утримано податків та інших обов`язкових платежів у розмірі 16 530,20 грн. Відсоток стягнення становить 20%. Утримана сума склала 13 648,01 грн. Кошти перераховано згідно з платіжним дорученням №563 від 02.08.2024. За серпень 2024 року нарахована заробітна плата становить 119 811,77 грн. Утримано податків та інших обов`язкових платежів у розмірі 23 363,30 грн. Відсоток стягнення становить 20%. Утримана сума склала 19 289,59 грн. Кошти перераховано згідно з платіжним дорученням №677 від 03.09.2024. Загалом за період з липня по серпень 2024 року нарахована заробітна плата становить 204 582,42 грн. Утримано податків та інших обов`язкових платежів 39 893,50 грн. Загальна сума утримань за виконавчим провадженням складає 32 937,60 грн. Таким чином, суд встановив, що загальний нарахований дохід [PERSON] за три квартали 2023 року склав 449 886,08 грн, з яких утримано податків на суму 81 988,50 грн. Середньомісячна заробітна плата відповідача становить близько 32 600 грн, з яких здійснюються відрахування в розмірі 20% на виконання рішення суду. Відповідач орендує квартиру в місті Києві, за яку сплачує 9000 грн на місяць. Загальні комунальні витрати відповідача становлять близько 3140 грн на місяць. За відповідачем зареєстрована квартира в місті Скадовськ, Херсонської області, що належить йому на праві особистої власності. Водночас дані щодо наявності іншого нерухомого майна або транспортних засобів у відповідача відсутні. Відповідач є внутрішньо переміщеною особою, його фактичне місце проживання зареєстровано в місті Києві. Додатково суд встановив, що доходи членів сім`ї відповідача, зокрема [PERSON] , є значно нижчими, а іншого майна за ними не зареєстровано. Усі стягнення із заробітної плати відповідача здійснюються у встановленому порядку на підставі виконавчого листа. Загальна сума утримань за період з початку 2024 року по червень 2024 року склала понад 68 500 грн. Таким чином, відповідач має стабільний дохід та несе регулярні витрати на оренду та комунальні послуги, проте іншого цінного майна або додаткових активів за ним не виявлено. Відповідно до частини другої статті 137 КЗпП України суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою. Суд не вбачає підстав для зменшення розміру покриття шкоди, заподіяної відповідачем, з огляду на таке. По-перше, відповідач [PERSON] обіймає керівну посаду у державній установі «Держгідрографія» та виконує обов`язки начальника філії, що вказує на його професійну компетентність, наявність стабільної роботи та високий рівень довіри з боку роботодавця. Згідно з наданими довідками, середньомісячний дохід відповідача становить 32 600 грн, що значно перевищує середній рівень заробітної плати в Україні та свідчить про його фінансову спроможність виконувати свої зобов`язання. По-друге, відповідач має стабільне джерело доходу, з якого регулярно здійснюються утримання на виконання виконавчого листа. Загальна сума утримань за період з початку 2024 року склала понад 68 500 грн, що підтверджує відсутність перешкод для виконання ним фінансових зобов`язань. По-третє, майновий стан відповідача є задовільним. Орендні платежі у розмірі 9000 грн на місяць та комунальні витрати близько 3140 грн на місяць є регулярними, але не критичними для його фінансового стану з огляду на його щомісячний дохід. По-четверте, суд бере до уваги, що відповідач не надав жодних доказів наявності тяжких захворювань чи інших обставин, які б перешкоджали йому працювати або виконувати зобов`язання. Статус внутрішньо переміщеної особи не позбавив відповідача можливості займати високооплачувану посаду та отримувати стабільний дохід. По-п`яте, суд враховує ступінь вини відповідача у заподіянні матеріальної шкоди підприємству. Встановлені порушення мали систематичний характер, що вказує на недбале ставлення відповідача до своїх обов`язків. Обов`язок відшкодування шкоди в даному випадку є прямим наслідком його дій, які заподіяли збитки підприємству. По-шосте, обов`язок виконання іншого судового рішення або наявність інших зобов`язань не є поважною причиною для невиконання фінансових обов`язків за цим рішенням. Відповідно до принципів виконання судових рішень, пріоритет надається належному і повному виконанню зобов`язань, незалежно від інших фінансових обставин відповідача. Таким чином, враховуючи стабільний дохід відповідача, відсутність обтяжливих обставин, які б об`єктивно перешкоджали виконанню зобов`язань, а також ступінь вини у заподіянні шкоди, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру покриття шкоди, встановленого рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позивачем заявлено за двома позовними вимогами до стягнення з відповідача 388 783,24 грн, а позовні вимоги задоволені в частині 167 791,68 грн, що становить 43,16 відсотків, судові втрати понесені позивачем слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 2 613,77 грн. Зважаючи на викладене, враховуючи вказані положення цивільного процесуального закону та

Outcome: partial