Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на свою користь суму матеріального збитку у розмірі 31000 грн. та суму морального збитку у розмірі 25000 грн. В обґрунтування позову вказала, що 05 листопада 2018 року в магазині «[INFO]», який їй належить, [PERSON] за попередньою змовою з [PERSON] та [PERSON] скоїли крадіжку, а саме викрали гроші в сумі 31000 грн., чим заподіяли матеріальну шкоду, яку мають їй відшкодувати. Під час досудового розслідування кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, вона визнана потерпілою. Вироками Дружківського міського суду від 06 березня 2019 року [PERSON] та [PERSON] визнані винними у скоєнні злочину, передбаченого ст. 185 ч.3 КК України, та їм призначене покарання у вигляді позбавленням волі строком на 3 роки з випробуванням строком два роки. Крім того, вказує, що у зв`язку із незаконними діями відповідачів їй було завдано непоправиму моральну шкоду, що полягає у сильних душевних стражданнях, оскільки вона перестала спокійно спати, відчуває постійну тривогу, була вимушена закрити ще один магазин, приміщення якого вона орендувала, в результаті втрати грошей вимушена була разом з родиною на всьому економити. Зважаючи на вищенаведене, враховуючи те, що між злочинними діями відповідачів та завданою їй матеріальною та моральною шкодою є прямий причинний зв`язок, враховуючи характер та обсяг завданих їй моральних та фізичних страждань, понесених нею втрат, вважає, що є усі підстави для стягнення на її користь моральної шкоди у розмірі 25000 грн. Вказані обставини змушують її звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 08 серпня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 30 вересня 2019 року провадження у справі зупинене у зв`язку із поданням прокурором апеляційної скарги на ухвалу Дружківського міського суду Донецької області від 27 серпня 2019 року про повернення прокурору обвинувального акту відносно [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 08 листопада 2024 року провадження у справі відновлене. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 02 грудня 2024 року закрите підготовче провадження по справу та справу призначено до розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили, заяв та клопотань про розгляд справи без їх участі або про відкладення судового засідання від них на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою суду про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачами також не поданий. Оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про судове засідання, але причин неявки суду не повідомили, суд вважає можливим у відповідності до пункту 1 частини 3 статті 223 ЦПК України провести судове засідання без їх участі. При цьому, за наявності умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, як фізична особа-підприємець (а.с.12). Згідно договору оренди нежитлового приміщення від 01.09.2018 року ФОП [PERSON] винаймала приміщення за адресою: [ADDRESS] , для розташування магазина (« [INFO] ») (а.с.5-8). Вироками Дружківського міського суду Донецької області від 06.03.2019 року у справах №229/6272/18 та №229/6276/18, [PERSON] та [PERSON] було визнано винуватими та призначено покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді позбавлення волі строком три роки, на підставі ст. 75 КК України останніх звільнено від відбуття покарання з іспитовим строком два роки. Зі змісту вироків вбачається, що 04.11.2018 р. [PERSON] та [PERSON] перебували за місцем проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] . У них виник умисел на проникнення до магазину « [INFO] », який знаходиться за адресою [ADDRESS] , і в якому працювала дружина [PERSON] - [PERSON] . Того ж дня, близько о 20 годині [PERSON] та [PERSON] запропонували [PERSON] сумісно скоїти кримінальне правопорушення, на що остання погодилася та розповіла про місце знаходження грошових коштів у магазині «[INFO]» (ПП «[PERSON]»), чим вступила у злочину змову з [PERSON] та [PERSON] . Розподіливши ролі та обов`язки, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] близько 04.00 години 05 листопада 2018 року вирушили до Дружківського відділення поліції Краматорського відділу поліції ГУНП в Донецькій області, де [PERSON] залишилася спостерігати біля будівлі поліції за виїздом нарядів поліції і повинна була повідомити [PERSON] та [PERSON] , якщо співробітники поліції вирушать на місце скоєння злочину під час його вчинення. [PERSON] та [PERSON] вирушили до магазину «[INFO]», де [PERSON] заздалегідь заготовленим металевим прутом зламав металевий ролет да розбив скло на вхідних дверях, після чого [PERSON] проник до приміщення вказаного магазину, де у підсобному приміщенні на місці, де вказала [PERSON] , виявив грошові кошти у розмірі 31000 грн., які належать [PERSON] , котрі умисно таємно, за попередньою змовою групою осіб викрав, після чого [PERSON] разом з [PERSON] з місця скоєння злочину зникли, розподіливши грошові кошти між собою та [PERSON] на власний розсуд, тим самим заподіявши [PERSON] матеріальний збиток на вказану суму. Потерпіла [PERSON] цивільні позови в рамках розгляду вказаних кримінальних справ не заявляла. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одними із способів захисту цивільного права є відшкодування збитків, інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно зі ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. В силу положень ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказовий процес у цивільному судочинстві має велику значимість через його важливість для вирішення кожної справи і загальнообов`язковість, оскільки без належного підтвердження необхідних обставин особа не отримає бажаного результату та не зможе повною мірою використати надані державою юрисдикційні гарантії захисту прав, свобод та інтересів осіб у разі їх порушення, невизнання або їх оспорення. Належність та допустимість доказів визначають ст.ст. 77,78 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Вироком суду, який набрав законної сили, було встановлено, що внаслідок злочинних дій відповідачів [PERSON] та [PERSON] позивачу було завдано матеріальну шкоду в сумі 31000 грн., зазначену шкоду відповідачі в добровільному порядку позивачу не відшкодували, та доказів зворотному матеріали справи не містять. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог в частині завдання позивачу матеріальної шкоди внаслідок злочинних дій відповідачів [PERSON] та [PERSON] знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, а відтак наявні підстави для стягнення солідарно із відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь позивача завданої матеріальної шкоди в сумі 31000 грн., в зв`язку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню. Разом з тим, в частині позовних вимог до [PERSON] суд зауважує про таке. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 27 серпня 2019 року обвинувальний акт за обвинуваченням [PERSON] , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, повернутий прокурору у зв`язку з невідповідністю обвинувального акту вимогам КПК України. Ухвалою Донецького апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року задоволено скаргу прокурора на ухвалу Дружківського міського суду Донецької області від 27 серпня 2019 року. Ухвалу Дружківського міського суду Донецької області від 27 серпня 2019 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12018050260001283 стосовно [PERSON] повернуто прокурору, скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 01 грудня 2023 року кримінальне провадження №1-кп/229/379/2023 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, закрите на підставі п.2 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Згідно ч.1,2 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Таким чином, приймаючи до уваги те, що винуватість [PERSON] скоєні злочину за ч.3 ст. 185 КК України щодо крадіжки грошей у позивача не доведена, доказів того, що [PERSON] повинен відповідати за даним позовом суду не надано, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення на користь позивача матеріальної та моральної шкоди з [PERSON] . В частині позовних вимог про відшкодування з відповідачів [PERSON] та [PERSON] моральної шкоди в сумі 25000 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Як роз`яснено судам в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Факт заподіяння моральної шкоди позивачу від протиправних дій відповідачів [PERSON] та [PERSON] знайшов повне підтвердження дослідженими обставинами кримінального правопорушення, зазначеними у вироку. Отже, вчиненим відповідачами кримінальним правопорушенням позивачу безумовно було завдано моральної шкоди. Враховуючи всі обставини, досліджені в судовому засіданні, відповідність вимогам розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, яку позивач просить стягнути з відповідачів, є співмірним і доцільним у даному провадженні. Виходячи з викладеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню, та з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача в солідарному порядку підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 25000 грн. В порядку ст. 141 ЦПК України, та в силу п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону «Про судовий збір», відповідно до якої від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а тому із відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 768,40 грн., та за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди в сумі 768,40 грн., а разом 1536,80 грн.

Outcome: approved