Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-08 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. Адвокат Бабенко С.С., який діє в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою з вимогами: - визначити місце проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] ; - стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини, [PERSON] , [INFO] , щомісячно у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подання позову до досягнення дитиною повноліття; - судові витрати, включаючи витрати на правничу допомогу, покласти на відповідача. На обґрунтування позову зазначено, що 17.06.2017 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1572 від 17.06.2017. Від шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09.04.2024 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Дитина сторін проживає з позивачкою у квартирі, яка належить сім`ї позивачки (зареєстрована за матір`ю позивачки). Позивачка повністю самостійно займається вихованням дитини і утримує її за власний рахунок. Для отримання дочкою належного виховання і підвищення її культурного та інтелектуального розвитку позивачка самостійно повністю покриває всі витрати, завдяки чому дитина розвивається відповідно до свого віку, має добре здоров`я, вона соціалізована. У відповідача відсутнє нерухоме майно, де б дитина могла фактично проживати та розвиватися, отримувати освіту та реалізовувати своє право на щасливе дитинство. Окрім того, у відповідача відсутнє джерело доходу, на даний час він не працює. Позивачка турбується про дозвілля дитини, активно цікавиться її інтересами та підтримує дочку у її зацікавленнях та хобі. Дочка сторін відвідує старшу групу «Калинка» ЗДО №456 «Струмочок» Дніпровського району міста Києва з 02.06.2021 по даний час. 28.03.2024 позивачка подала документи на вступ дитини до Мистецького ліцею «Зміна» Дніпровського району м. Києва. Зазначене вище свідчить про те, що з позивачкою дитина в безпеці та забезпечена належним доглядом. Позивачка виховує дочку розвиненою, приділяє багато уваги та турботи, піклується та бере участь у всіх сферах життя дитини, через що вона прихильна до позивачки та дуже любить її. Все вищевикладене свідчить про те, що проживання разом з позивачкою повністю відповідає як найкращим інтересам дитини. Позивачка з дитиною мають медичне страхування, яке позивачці забезпечують за місцем роботи з метою отримання найбільш якісної медичної допомоги. У даній позовній заяві Позивачка стверджує, що вона займається вихованням дитини самостійно, а батько фактично самоусунувся від участі у житті дитини, її вихованні, тощо. Разом з тим, чинним сімейним законодавством передбачений обов`язок отримання згоди від обох батьків, щодо дій, які стосуються дитини (зокрема виїзд за кордон). На дату звернення позивачки до суду з даною позовною заявою між нею та відповідачем не досягнуто згоди про місце проживання дитини, відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України та між позивачкою і відповідачем є спір з цього приводу, що негативно впливає на права та інтереси дитини. Оскільки наразі позивачка самостійно утримує дитину, вона постійно проживає з нею, позивачка хоче реалізувати своє право на отримання аліментів від батька, який проживає окремо. Враховуючи вищевикладене, позивачка бажає стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , щомісячно у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подання позову до досягнення нею повноліття. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 04.10.2024 прийнято позовну заяву та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на виконання своїх повноважень надати суду висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 03.12.2024 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Участь у справі сторін та інших учасників справи. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Бабенко С.С. у судове засідання не прибули, адвокат Бабенко С.С. подав до суду заяву про проведення судового розгляду справи без участі позивачки та її представника, вказав, що на задоволенні позову наполягають. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, про причини неявки не повідомив, подав до суду заяву в порядку статті 206 ЦПК Країни, просив задовольнити позовну заяву позивачки [PERSON] . Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації до суду не прибув, від керівника Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації Поліщука О.В. надійшла до суду заява про розгляд справи без участі представника Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, при вирішенні справи прийняти рішення в найкращих інтересах дитини. Зважаючи на те, що всі учасники справи в засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 та 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ч. 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] між сторонами 17.06.2017 зареєстровано шлюб Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що складено відповідний актовий запис № 1572. Після шлюбу позивачці присвоєно прізвище [PERSON] . (а. с. 12). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке виданого 02.12.2017 Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис за № 6162, встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є: [PERSON] та [PERSON] (а. с. 13). Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.04.2024 шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 17 червня 2017 року (актовий запис № 1572), розірвано. (а. с. 15-16). За змістом ст.\~141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. ст. 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з ч. 1, 2 і ст.\~157\~СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно ст.\~180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч. 2 ст. 157 СК України). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 62325-002455456-787-06 від 11.12.2017 [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а. с. 8), разом з матір`ю за даною адресою зареєстрована проживаючою її малолітня дочка, [PERSON] , [INFO] , (а. с. 9), квартира, в якій проживають позивачка та малолітня дочка сторін належить на праві приватної власності матері позивачки [PERSON] , що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.11.2017 № 105268239 (а. с. 23). Слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст.\~12\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Також, судом встановлено, що згідно довідки від 07.03.2024 № 31та довідки від 12.03.2024 № 32, виданих ТОВ «ІМП-ЛОГІСТИКА Україна», [PERSON] працює в ТОВ «ІМП-ЛОГІСТИКА Україна» з 01.11.2016 на посаді фахівця з інформаційних технологій та інженерних систем на умовах повної зайнятості та дохід за період березень 2023 - лютий 2024 становить 531 275,17 грн. (а. с. 17, 18). Згідно ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. 161\~СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України) Згідно із п. 18 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21.12.2007\~року №\~11 при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Однак, зважаючи на вік дитини сторін, її думка не з`ясовувалась. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Враховуючи висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини (протокол засідання Комісії від 13.11.2024 № 15), в якому вказано, що враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] (а. с. 55-56) Крім того, у вказаному висновку зазначено, що батько дитини, [PERSON] , на засідання комісії не з`явився, надіслав заяву про те, що не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, мати дитини, [PERSON] , має дохід та можливість створити всі умови для фізичного, духовного та розумового розвитку дитини. Стаття 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Згідно із статтями 1, 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського Суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Крім того, під час вирішення цієї справи суд враховує статтю 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). Оскільки відповідач визнав позов в частині визначення місця проживання дитини [PERSON] з матір`ю (позивачкою), про що вказав безпосередньо в своїй заяві і це визнання не порушує законних прав та інтересів сторін, суд приймає таке визнання позову. В даному випадку суд прийшов до висновку, що у спірних правовідносинах найкращим інтересам малолітньої дитини відповідатиме проживання разом із матір`ю за місцем проживання якої створено всі умови для гармонійного розвитку дитини. Суд також враховує, що доказів того, що мати перешкоджає батьку спілкуватись з дитиною та вчиняє якісь перешкоди для зустрічі батька з ним в процесі розгляду справи не здобуто та відповідачем суду не надано. Тому, враховуючи вищезазначені норми Закону, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, а саме те, що дитина проживає разом з матір`ю та остання має можливість забезпечувати нормальний всебічний розвиток дитини, виходячи із інтересів дитини, суд прийшов до висновку, що слід визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] за фактичним місцем її проживання. Суд вважає, що встановлення саме такого порядку проживання буде повністю відповідати інтересам дитини, а також не буде порушувати права батьків щодо виховання та спілкування з дитиною, тому позов про визначення місця проживання дитини підлягає задоволенню. Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до частини 1 статті 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Враховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожній дитині гарантовано право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Вимоги щодо розміру аліментів на дитину заявлені з дотриманням положень статей 182, 183 Сімейного кодексу України. В матеріалах справи відсутні відомості щодо офіційного працевлаштування відповідача. Судом встановлено, що дочка сторін [PERSON] проживає разом з матір`ю та знаходяться на її утриманні. Зазначені обставини не спростовані відповідачем. Позивачкою надано докази того, що відповідач є батьком їх спільної малолітньої дочки, тому зобов`язаний її утримувати до досягнення повноліття, однак між сторонами не досягнуто згоди щодо порядку участі батька в утриманні дитини. Відповідач будь-яких заперечень проти позовної заяви не надав, визнав позов в частині стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), тому позовна заява [PERSON] , про стягнення аліментів на утримання малолітньої дочки є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Статтею 191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. В частині стягування аліментів належить звернути рішення до виконання негайно в межах платежу за один місяць. Судові витрати. Щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог частини 1 статті 142 Цивільного процесуального кодексу України та частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Також, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви в розмірі 605 грн 60 к. за позовну вимогу про визначення місця проживання дитини, сплата якого підтверджується квитанцією (а. с. 1), а також підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 605 грн 60 к. за позовну вимогу про стягнення аліментів, від сплати якого при зверненні до суду із цим позовом позивачка була звільнена, щодо решти суми судового збору, то його слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: approved