Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

У грудні 2024 р. [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою, у якій просить встановити юридичний факт, що інформація, яка розміщена [INFO] о 15:08 на вебсайті «informators.press» онлайн-видання «Інформатор» у публікації під назвою « [INFO] », за посиланням: [INFO] є недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та посягає на ділову репутацію [PERSON] . Заявник вважає, що публікація, поширена в мережі Інтернет невідомим автором на вебсайті, власника якого неможливо встановити, містить недостовірну інформацію про нього, оскаржувані недостовірні твердження формують негативну громадську думку про заявника, руйнують його репутацію, та ставлять під сумнів можливість об`єктивно, неупереджено, незалежно, здійснювати правосуддя від імені України. При цьому, спірні висловлювання не підтверджені доказами, а тому є такими, що порушують право заявника на повагу до його честі, гідності і ділової репутації. Вказує, що спірні висловлювання є фактичними твердженнями, а отже можуть бути спростовані. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.12.2024 р. відкрито провадження у цивільній справі за заявою [PERSON] про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування. Представник заявника подав заяву про розгляд справи за його відсутності. З огляду на викладене, врахувавши думку представника заявника, викладену у його заяві, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності представника заявника. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. За даними матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] на вебсайті «www.informators.press» онлайн-медіа «Інформатор» розміщено публікацію під заголовком «[INFO]» за посиланням: [INFO] (далі - «публікація»). Факт розміщення публікації на вебсайті «Інформатор» підтверджується звітом за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту вебсторінки у мережі Інтернет №337/2024 -3В від 13.12.2024, виданим Дочірнім підприємством «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес». Автором публікації на веб-сайт і«Інформатор» вказано особу під назвою « [PERSON] ». Дані, які дозволили б ідентифікувати реальну фізичну особу-автора публікації або зв`язатись із ним/нею на вебсайті не зазначено. Для встановлення особи-автора публікації, 06.12.2024 представник адвокат заявника направив адвокатський запит № 306 на адресу електронної пошти [INFO] , що вказана на вебсторінці «Про нас» вебсайту «www.informators.press». В адвокатському запиті № 306, представник заявника просив редакцію онлайн-медіа «Інформатор» повідомити інформацію, що надасть змогу ідентифікувати автора публікації, а саме ПІБ, місце проживання (місце реєстрації), адресу електронної пошти, номер телефону автора. Протягом п`яти робочих днів з дня отримання запиту та станом на дату подачі Заяви жодної відповіді на адвокатський запит № 306 заявник та його представник не отримували. Іншого способу встановити особу автора публікації немає. Вебсайт «www.informators.press» станом на 02.12.2024 та на момент розгляду заяви судом не містить назву та/або реквізити зареєстрованого в Україні засобу масової інформації, інформаційного агентства чи онлайн-медіа. На сторінці «Про нас» вебсайту «www.informators.press» відсутні дані особи, яка є редактором цього онлайн-медіа або відповідає за наповнення вебсайту, якій би можна було адресувати вимогу про спростування недостовірної інформації. З метою встановлення факту реєстрації Інтернет-видання «Інформатор» 06.12.2024 представник заявника направив на офіційну адресу електронної пошти Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення nrada@nrada.gov.ua адвокатський запит № 307 з проханням повідомити чи зареєстровано Інтернет-видання «Інформатор», розміщене на вебсайті «www.informators.press», як медіа станом на 02.12.2024 (або чи подано станом на 02.12.2024 заяву встановленої форми та необхідні документи для реєстрації зазначеного суб`єкта у сфері медіа). 09.12.2024 представник заявника отримав відповідь на адвокатський запит № 307 від Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, якою повідомлено, що станом на 09.12.2024 Інтернет-видання «Інформатор», розміщене на вебсайті «www.informators.press», не зареєстровано у Реєстрі суб`єктів у сфері медіа, Не подавало заяву на реєстрацію та відомості про нього відсутні. На вебсайті «www.informators.press» відсутня інформація про власника (фізичну або юридичну особу) вебсайту або доменного імені, за яким вебсайт доступний в мережі «Інтернет». Для встановлення особи-власника вебсайту «www.informators.press», 06.12.2024 представник заявника направив редакції онлайн медіа «Інформатор» на адресу електронної пошти [INFO] адвокатський запит № 306, в якому просив повідомити інформацію, що надасть змогу ідентифікувати власника вебсайту, а саме ПІБ/найменування, місце проживання/місцезнаходження, адресу електронної пошти, номер телефону. Станом на дату подачі заяви, жодної відповіді заявник та його представник не отримали. Домен .press є міжнародним загальним доменом верхнього рівня, що призначається для реєстрації доменних імен та адресації ними вебсайтів суб`єктів, діяльність яких пов`язана з медіа-сферою. Доменне ім`я «іnformators.press» зареєстроване в публічному домені, який не належить до адресного простору українського сегмента мережі «Інтернет», адміністрування таких доменних імен в Україні не здійснюється. Дані про власника вебсайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі «Інтернет» (п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду № 1 від 27.02.2009). У загальному доступі існує вебсервіс WHOIS (посилання: https://www.who.is/) - відкрита база даних, яка дозволяє користувачеві безкоштовно і миттєво отримати дані щодо реєстратора доменного імені та хостинг-провайдера веб-сайту. Дані про власника доменного імені «informators.press» на сервісі WHOIS приховані. Ця обставина підтверджена Звітом та Довідкою Дочірнього підприємства «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» № 257/2024 від 17.12.2024 з відомостями про власника вебсайту або інформацією про його встановлення (далі - «Довідка»). Довідка містить: дані про реєстратора доменного імені «informators.press» - компанія ҐоДадду, ЛЛC [GoDaddy, LLC]; · дані про хостинг-провайдера для вебсайту «informators.press» - компанія ХетцнерОнлінеГмбХ [HetznerOnlineGmbH]. Зі звіту за результатами проведення фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет дочірнього підприємства «Центр компетенції адресного простору мережі інтернет» консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» від 13 грудня 2024 року №337/2024-ЗВ вбачається, що за результатами проведення перевірки веб-сайту https://www.informators.press, що включає досліджувану сторінку №1, було встановлено, що останній позиціонує себе в якості веб-сайту [INFO] , на якому розміщені, зокрема, наступні ідентифікатори - адреси електронної пошти: [INFO] , [INFO] У постанові від 22.02.2024 року у справі №953/6430/22 Верховний Суд зазначив, що знеособленість даних про реєстранта доменного імені в службі WHOIS, а також те, що це доменне ім`я зареєстровано в публічному домені .com, що не належить до українського сегменту мережі Інтернет, реєстратор доменного імені та хостинг-провайдер є іноземними суб`єктами, з метою встановлення власника веб-сайту відповідно до законодавства можливо витребувати дані про реєстранта доменного імені у реєстратора цього доменного імені, а дані про отримувача послуг хостингу щодо розміщення програмного забезпечення веб-сайту на спеціалізованому веб-сервері та забезпечення доступу до нього з мережі Інтернет - у хостинг-провайдера цього веб-сайту; дані про володільця облікового запису, що використовуються для розміщення веб-сайту у мережі Інтернет - у реєстранта доменного імені та/або отримувача послуг хостинга. 06.12.2024 представник заявника направив адвокатські запити з метою встановлення особи-власника доменного імені та вебсайту «www.informators.press», а саме: - адвокатський запит № 308 компанії GoDaddy, LLC з проханням повідомити інформацію про власника (реєстранта) доменного імені «informators.press», а саме: прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи / найменування юридичної особи (повністю); місце проживання (місце реєстрації) / місцезнаходження юридичної особи; адресу електронної пошти, номер телефону, - адвокатський запит № 310 компанії компанія HetznerOnlineGmbH з проханням повідомити інформацію про платника послуг хостингу для вебсайту «www.informators.press». 11.12.2024 компанія HetznerOnlineGmbH повідомила, що не може надати таку інформацію, враховуючи закон про захист персональних даних Німеччини без рішення суду. Хостинг-провайдер запитав згоди на надання цього запиту власнику вебсайту «www.informators.press». Власник вебсайту «www.informators.press» проігнорував запит від компанії HetznerOnlineGmbH, як і адвокатський запит представника заявника, оскільки згідно стор.3 Довідки станом на дату її видання порушник змінив хостинг-провайдера для свого вебсайту. Станом на дату подачі заяви відповіді на адвокатський запит № 308 заявник та його представник не отримували. Іншого способу встановити особу власника вебсайту «www.informators.press» немає. З огляду на викладене, заявник вичерпав всі способи встановлення належного відповідача у спорі щодо поширення недостовірної інформації в мережі Інтернет, відтак єдиним належним способом захисту порушених прав та інтересів є звернення із заявою про встановлення факту недостовірності інформації в окремому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України. Встановлено, що вебсайт «Інформатор» (www.іnformators.press) станом на час розгляду заяви не містить назву та/або реквізити зареєстрованого в Україні засобу масової інформації, інформаційного агентства чи онлайн-медіа. У публікації містяться наступні фактичні твердження, які заявник вважає недостовірними: «[INFO]». «Як суддя Господарського суду міста Києва рятує бізнес підсанкційного росіянина [PERSON], або до чого тут півмільйона доларів США». «Суддя [PERSON] проігнорував факт подання до суду позовної заяви від кіпріотів з підробленим підписом директора кіпрської компанії [PERSON], оскільки той ніколи не був в Україні та ніколи не звертався до суду з жодними документами». «Більш того, суддя [PERSON] за 500 000$ хабаря повертає майно російському олігарху [PERSON], який підтримує армію РФ та перебуває під санкціями в Україні». Автор публікації/власник вебсайту «Інформатор» має обов`язок перевірити достовірність інформації, перед тим як поширити її (ч. 2 ст. 302 ЦКУкраїни). Верховний Суд визнає наявність обов`язку особи переконатися у достовірності поширеної інформації (постанова КЦС від 14.02.2018 у справі № 522/14156/14; постанова КЦС від 10.02.2021 у справі № 753/338/19). Відповідно до ч.2 ст.302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело. У публікації під назвою «Суддя господарського суду міста Києва [PERSON] допомагає росіянину олігарху-втікачу [PERSON] за хабар у розмірі 500 000 доларів» зазначено, що вказана інформація отримана журналістами від правоохоронних органів. Проте зі змісту публікації не вбачається, що вказані джерела є офіційними, крім того, публікація не містить жодних посилань на такі джерела. За таких обставин, власник вебсайту, який поширив вказану інформацію, зобов`язаний був перевірити достовірність такої інформації, та, відповідно, повинен нести відповідальність у разі спростування такої інформації. Жодних доказів того, що інформація, поширена в публікації, відповідає дійсності, автором публікації/власником вебсайту «Інформатор», не надано. Отже, автор публікації та власник вебсайту «Інформатор» порушили обов`язок перевірити достовірність інформації, що міститься в публікації. Обов`язок доказування достовірності поширеної інформації покладається на особу, яка цю інформацію поширила (постанова КГС від 28.11.2018 у справі № 910/17819/17). Верховний Суд відзначав, що обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18). Частина третя статті 277 ЦК України (презумпція добропорядності) виключена на підставі Закону України від 27 березня 2014 року № 1170-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», що набрав чинності 19 квітня 2014 року й не має зворотної дії в часі на підставі частини першої статті 58 Конституції України. Отже, для заявника діє загальний тягар доведення факту поширення недостовірної інформації та недостовірності цієї інформації. Судом встановлено, що до Господарського суду міста Києва звернулась компанія І.ЕС. Майнінг Компані Лімітед із позовом до ТОВ "Новел Пром" та АТ "Коростенський Кар`єр" про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав на користування надрами, наданих спеціальним дозволом на користування надрами №634 від 16.09.1996, укладений між АТ "Коростенський Кар`єр" та ТОВ "Новел Пром". Згідно Звіту про автоматизований розподіл, єдиний унікальний номер справи: №910/11526/24, яку передано наступному складу суду: суддя-доповідач: [PERSON]. 30.10.2024 суддя [PERSON]. виніс ухвалу у справі № 910/11526/24, якою заяву Компанією I.EС Майнінг Компані Лімітед задовольнив частково, заборонивши Державній службі геології та надр України вносити зміни у частині зміни власника (надрокористувача) до спеціального дозволу на користування надрами №634 від 16.09.1996, виданого на ім`я АТ "Коростенський Кар`єр" (Коростенське (Стремигородське) родовище); вносити до Державного реєстру спеціальних дозволів на користування надрами відомості в частині зміни власника спеціального дозволу на користування надрами №634 від 16.09.1996 (Коростенське (Стремигородське) родовище); підписувати, укладати та / або вносити зміни до угоди про умови користування надрами згідно спеціального дозволу на користування надрами №634 від 16.09.1996 (Коростенське (Стремигородське) родовище). Із відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що 03.12.2024 Північним апеляційним господарським судом було призначено до розгляду судове засідання у справі №910/11526/24 з розгляду апеляційних скарг на ухвалу господарського суду міста Києва від 30.10.2024. Тобто, поширення інформації відбулося в переддень судового засідання суду апеляційної інстанції. Ст.2 Закону України «Про міжнародні договори» передбачено, що міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). Згідно з ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 2,4 ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі Де Ґаєс та Ґійзельс проти Бельгії, ЄСПЛ зазначив таке: · «преса відіграє важливу роль у демократичному суспільстві. Хоча вона не повинна переступати певні межі, зокрема щодо репутації та прав інших осіб, її обов`язком, тим не менш, є поширення - у спосіб, що відповідає її обов`язкам та відповідальності, - інформації та ідей з усіх питань, що становлять суспільний інтерес, у тому числі тих, що стосуються функціонування судової влади. · Суди - гаранти правосуддя, чия роль є фундаментальною в правовій державі - повинні користуватися довірою суспільства. Відповідно, вони повинні бути захищені від деструктивних випадів з боку ЗМІ, що не базуються на жодній фактичній підставі, особливо з огляду на той факт, що судді зобов`язані зберігати конфіденційність, яка не дозволяє їм відповідати на критику» (DeHaasandGijsels v. Belgium, справа № 7/1996/626/809, рішення від 24.02.1997, параграф 37). Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом. У справі «Барфод проти Данії», ЄСПЛ зазначив, що втручання державних органів шляхом притягнення до кримінальної відповідальності за свободу вираження думки заявником, який у журнальній статті зробив необґрунтовані критичні заяви щодо упередженості двох судових засідателів, що є серйозним звинуваченням і може зашкодити їхній репутації в очах громадськості, є виправданим. На думку ЄСПЛ, таке втручання не було спрямоване на те, щоб обмежити його право, передбачене Конвенцією, публічно критикувати склад Високого суду, а натомість мало цілком правомірну мету захистити репутацію інших осіб і опосередковано забезпечити «авторитет правосуддя» (Barfod v. Denmark, справа № 13/1987/136/190, рішення від 22.02.1989). Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2024 ухвалу господарського суду міста Києва від 30.10.2024 у справі №910/11526/24 про забезпечення позову залишено без змін. Вказана постанова суду апеляційної інстанції в силу приписів ст.284 ГПК України набрала законної сили з моменту її прийняття. Згідно з практикою ЄСПЛ одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. Жодних доказів того, що інформація, поширена в Публікації, відповідає дійсності, автором Публікації/власником вебсайту «www.informators.press», не надано. Умисне порушення прав заявника підтверджується тим, що онлайн-медіа «Інформатор», яке зобов`язане перевіряти поширену ним інформацію та джерела цієї зміст ухвали є у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень, проігнорувало той факт, що: - мова йде про ухвалу про забезпечення позову, а не про рішення по суті справи; - ухвала стосується заборони Державній службі геології та надр України, а не стороні спору, вчиняти визначені дії; - ухвалою суд заборонив вносити до спеціального дозволу на користування надрами в частині зміни власника. Відтак суд погоджується із заявником, що в ухвалі суду про вжиття заходів забезпечення позову йдеться не про передачу майна від одної особи до іншої та не про перехід права власності на майно від однієї особи до іншої. Навпаки, ухвала суду забороняє передачу спеціального дозволу на користування надрами до інших осіб. Словосполучення «передати майно» відмінне за своїм змістом від «заборонити змінювати власника майна». Умисний характер дій онлайн-медіа «Інформатор» підтверджується тим, що знаючи номер справи і маючи доступ через вебсайт Єдиного державного реєстру судових рішень https://reyestr.court.gov.ua/ до всіх рішень по справі, онлайн-медіа проігнорувало, що в ухвалі від 14.10.2024 по справі №910/11526/24 суд повідомив, що підписантом позовної заяви була адвокат Дядюра Н.О., на підтвердження повноважень якої було надано відповідний ордер, а не директор кіпрської компанії, як зазначено у публікації. Таким чином, автор публікації та власник вебсайту «www.informators.press» порушили обов`язок перевірити достовірність інформації, що міститься в публікації і поширили недостовірну інформацію, що посягає на честь, гідність та репутацію заявника. Як вбачається зі змісту публікації, що містить оспорювану інформацію, остання не містить посилань на джерела підтвердження правдивості фактів, вказаних в цій публікації. Згідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Пунктом 4 статті 277 ЦК України встановлено, якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. У разі доведеності обставин, на які посилається заявник, суд лише констатує факт, що поширена інформація є неправдивою, та спростовує її. Встановлення такого факту можливо лише у тому разі, коли особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома. Згідно роз`яснень, наведених у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України N 1 від 27.02.2009 р.«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до абзацу 3 ч. 4 ст. 277 ЦК судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. Така заява розглядається за правилами, визначеними розділом IV ЦПК України. В інший спосіб захистити порушені права заявника можливості немає, оскільки як встановлено матеріалами справи, власник веб-сайту «Informators.press» невідомий, встановити фактично власника вказаного веб-сайту є неможливим, встановити особу автора статті є також неможливим у зв`язку з тим, що стаття була розміщена невідомою особою, яку неможливо ідентифікувати. Відомості про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації та/або інформаційного агентства з назвою Інтернет-видання «Інформатор» у Державному реєстрі друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності відсутні. Цивільна справа за заявою [PERSON] підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки заявником вжиті всі можливі заходи із пошуку відповідальних осіб за поширення інформації інтернет сторінкою «informator.press», які виявились безрезультатними. А тому, враховуючи роз`яснення п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від № 1 від 27.02.2009 року, єдиним законним способом відновити порушені права є встановлення факту недостовірності інформації. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 р., недостовірною інформацією вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно статті 2 Закону України "Про інформацію" одним з основних принципів інформаційних відносин є достовірність та повнота інформації. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Одним із основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу N 551/881/16-ц, в якій досліджував питання спростовування недостовірної інформації, де нагадав, що вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. Поширена у мережі Інтернет на веб-сайті Інтернет-видання «Інформатор» інформація не є оціночним судженням, оскільки містить фактичні дані, тобто є фактичними твердженнями про вказані в ній події. Через такі твердження складається негативна думка спільноти про заявника, як про особу та його ділову репутацію. При цьому, будь-які дані, докази, які їх підтверджують, та які б доводили викладені в інтернет-сторінці факти щодо діяльності заявника, в самій статті не зазначені. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.03.2024 по справі № 2-777/11 застосовує критерій «пересічного читача» та посилається на рішення у справі «Куніцина проти Росії», заява N 9406/05, п. 42 і 43, від 13.12.2016: «ЄСПЛ наголошував, що для того, аби втручання в право на свободу вираження поглядів було пропорційним законній меті захисту репутації інших осіб, необхідним елементом є існування об`єктивного зв`язку між оскаржуваним твердженням та особою, яка подала позов про захист честі та гідності…В обставинах конкретної справи має існувати щось, аби змусити пересічного читача відчути, що твердження безпосередньо стосується конкретного позивача, або що він або вона були піддані критиці». Аналогічна позиція викладена в постановах КЦС від 26.04.2023 по справі № 308/3498/19, від 13.04.2022 по справі № 466/4078/20 та КГС від 15.06.2022 по справі № 910/13849/21. Відповідно до принципів ЄСПЛ та практики ВС, для дифамаційних справ важливо з`ясувати, чи є достатні підстави для спірного твердження. Якщо немає явної вказівки на те, що це припущення, пересічний читач сприйматиме його як факт. Аналізуючи зміст публікації пересічний читач може сприйняти публікацію як таку, що містить звинувачення на адресу конкретної особи - судді [PERSON]. У тексті стверджується, що суддя ухвалив рішення на користь компанії, пов`язаної з підсанкційним російським олігархом, попри наявність санкцій та обставин, які вказують на ймовірну підробку документів. Суд враховує, що указами Президента України №842/2009 від 20.10.2009, № 446/2017 від 29.12.2017 [PERSON] призначено на посаду судді Господарського суду м. Києва, яку він займає вже понад 15 років, що підтверджується довідкою №04-53/21-10 від 04.12.2024 Висловлювання щодо отримання «500 000$ хабаря» інформує про корупційну діяльність судді, а відтак вказане висловлювання можна розцінити як твердження про вчинення заявником кримінального правопорушення, передбаченого ст.368 КК України, що завдає шкоди його професійній діловій репутації. Для пересічного читача це твердження виглядає як перевірений журналістом факт, оскільки викладене у категоричній формі. Крім того, через вказівку на «проросійську секту», «олігарха», який «підтримує армію РФ», та санкційний статус [PERSON] , пересічний читач може асоціювати дії судді з підтримкою ворога в умовах війни. Такі асоціації формують негативне сприйняття не тільки особистості судді, але й судової системи загалом. Такі асоціації провокують підозри щодо неправомірної діяльності заявника, зокрема співпраці з ворожою державою, пересічний читач дуже вірогідно зробить такий висновок. Якщо в публікації повідомлено, що заявник «рятує бізнес підсанкційного росіянина [PERSON] », «за 500 000$ хабаря повертає майно російському олігарху [PERSON], який підтримує армію РФ та перебуває під санкціями в Україні», то пересічний читач може сприйняти це як достовірне твердження. Із описової частини постанови Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2024 у справі №910/11526/24, яка розміщена в ЄДРСР вбачається, вбачається, що 26.11.2024 від Офісу Генерального прокурора та Служби безпеки України надійшли відзиви на апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Коростенський кар`єр", у яких Офіс Генерального прокурора та Служба безпеки України просять залишити скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін. На думку суду, викладена в публікації інформація та її поширення порушує особисті немайнові права заявника, а також створює негативну думку про нього. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя. У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Відповідно до статей 3, 4, 6 Декларації оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Отже, необхідно також зважати на те, що межа допустимої критики щодо публічної особи визначається з урахуванням конкретних обставин і може бути ширшою, ніж щодо приватної особи. Тому публічна особа має бути готовою виявляти більшу толерантність до висловлювань засобів масової інформації. Заявник обіймає посаду судді, а відтак є публічною особою, тому межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою. Відповідно до практики ЄСПЛ повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Інформацію щодо заявника висловлено в формі, яка принижує гідність, честь і ділову репутацію, вона носить характер завідомо неправдивих відомостей, а відтак є розповсюдженням завідомо неправдивої інформації, вказані висловлювання є фактичними твердженнями, тобто констатацією фактів, які можуть бути доведені належними доказами. Незважаючи на те, що недостовірну інформацію поширено щодо посадової особи органу державної влади, а межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, вказані висловлювання, навіть у разі, якби вони мали статус оціночних суджень, вважалися б надмірними та такими, не мають під собою фактичних підстав. Крім того, відповідно до викладеного в постанові Верховного Суду від 08.05.2019 року у справі № 761/37180/17, за обставин таких справ вирішенню підлягає питання щодо дотримання при поширенні інформації презумпції невинуватості. Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Як вбачається із Витягу з інформаційно-аналітичної системи МВС, судимості у заявника відсутні, ЄДРСР не містить відомостей щодо вироків, які набрали законної сили та якими б його було засуджено за вчинення кримінального порушення, передбаченого ст.368 КК України чи інших кримінальних правопорушень, а відтак поширення недостовірної інформації щодо отримання заявником неправомірної вигоди порушує принцип презумпції невинуватості. Проаналізувавши в сукупності всі обставини справи, суд дійшов висновку, що інформація стосовно заявника не відповідає дійсності, не підтверджена жодними доказами чи конкретними фактичними даними, стосується ділової репутації заявника, викладена у стверджувальній формі, а тому псує та формує негативну соціальну оцінку зі сторони суспільства, завдає шкоди особистим немайновим правам заявника на недоторканість його честі, гідності та репутації. Судом враховано, що на момент розгляду справи судом власник інтернет-сайту «informators.press» обмежив доступ до публікації, і вона не є доступна за посиланням. При цьому факт поширення цієї інформації мав місце, а тому заявник має право на спростування такої інформації безвідносно до доступу до публікації на час розгляду заяви судом. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані (у письмовій або електронній формі, речовими об`єктами, висновками експертів, показаннями свідків), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування тобто обставин, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Заявником було доведено належними та допустимими доказами обставини щодо поширення інформації та її недостовірність. Враховуючи зазначене, а також баланс прав на свободу слова та на повагу до гідності та честі, на недоторканність ділової репутації, а також презумпцію невинуватості, суд вважає, що поширена інформація на веб-сайті Інфоматор «informator.press» у публікації під заголовком «Суддя [PERSON] за хабар у [INFO] » за посиланням: [INFO] , є недостовірною, оскільки вона не відповідає дійсним обставинам, при цьому викладена у стверджувальній формі та є такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] , а тому заява про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування підлягає до задоволення. Відповідно до роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при ухваленні рішення у справах про встановлення фактів, розподіл судових витрат по даній категорії справ не застосовується. На підставі викладеного,

Outcome: approved