Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-13 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до Верхньокоропецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лукач Т.М., про визнання права власності в порядку спадкування. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , [INFO] . Після смерті матері відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] . Забудовником будинку був батько позивачки [PERSON] , який помер [INFO] , однак заповіту на випадок своєї смерті не залишив. 01.08.2022 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Лукач Т.М. було заведено спадкову справу №19/2022 щодо майна померлої [PERSON] . 07.11.2022 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Лукач Т.М. для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Зважаючи на те, що інші спадкоємці, рідні брати позивачки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не виявили бажання щодо прийняття спадщини, із відповідними заявами щодо її прийняття чи відмови до нотаріуса не зверталися, позивачка вважає, що в неї є усі правові підстави для успадкування спадкового майна. Таким чином позивач просить визнати за нею, [PERSON] , право власності на житловий будинок із належними до нього господарськими спорудами та будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . 30.07.2024 року ухвалою суду вищезазначений позов залишено без руху у зв`язку з його невідповідністю вимогам ст.ст. 175-177 ЦПК України. 05.08.2024 року позивачем на виконання ухвали про залишення позову без руху було усунуто недоліки позову. Ухвалою суду від 06.08.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 12.09.2024 року, відкладено на 09.10.2024 року, на 01.11.2024 року та на 25.11.2024 року. Ухвалою суду від 09.10.2024 року залучено до участі у цивільній справі співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 25.11.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.12.2024 року та відкладено на 14.01.2025 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, від її представника до суду надійшла заява в якій просить провести розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити. Представник відповідача Верхньокоропецької сіслької ради в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнає, не заперечує проти його задоволення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнає, не заперечує проти його задоволення. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20.01.1954 року, свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 03.03.1998 року. Також встановлено, що батько позивача [PERSON] помер [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 18.09.1964 року), а мати - [PERSON] , померла [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 14.09.2015 року). Відповідно до довідки № 95 від 13.05.2022 року, виданої Лалівським старостинським округом Верхньокоропецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, батько позивача [PERSON] був забудовником будинку за адресою: [ADDRESS] . З довідки № 94 від 13.05.2022 року, виданої Лалівським старостинським округом Верхньокоропецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, встановлено, що на момент смерті [PERSON] за адресою [ADDRESS] , були зареєстровані: дружина [PERSON] , донька [PERSON] , син [PERSON] та [PERSON] . З довідки № 92 від 13.05.2022 року, виданої Лалівським старостинським округом Верхньокоропецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, встановлено, що на момент смерті [PERSON] , згідно з записів по господарської книги № 7 на 2011-2015 роки, а також свідчень сусідів, за адресою [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] (фактично проживала без реєстрації). При цьому встановлено, що [PERSON] помер [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 09.03.2022 року). Крім того, відповідно до довідки № 97 від 16.05.2022 року, виданої Лалівським старостинським округом Верхньокоропецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, згідно з записів по господарської книги № 7 на 2011-2015 роки, головою домогосподарства була [PERSON] . Відповідно до витягу з спадкового реєстру 01.08.2022 року приватним нотаріусом Лукач Т.М. була заведена спадкова справа № 69528961 після смерті [PERSON] . Також встановлено, що згідно з інформаційної довідки № 56 від 25.03.2022 року право власності на домоволодіння за адресою [ADDRESS] , не зареєстровано. Відповідно до технічного паспорту на будинковолодіння від 12.01.2024 року, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , до складу останнього входить житловий будинок позначений під літ. «А» (рік побудови 1958) та надвірні споруди (роки побудови 1958 та 1987). Після смерті батьків, позивач звернулася до приватного нотаріуса Мукачівської районного нотаріального округу Лукач Т.М. для оформлення документів на спадщину за законом на житловий будинок за адресою [ADDRESS] . 07.11.2022 року приватний нотаріус Мукачівської районного нотаріального округу Лукач Т.М., розглянувши подані позивачем документи, відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний будинок у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього. Згідно з ст. 328 ЦК України громадянин набуває права власності на майно на підставах, що не заборонені законом. Згідно з положеннями ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України). Частиною 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи зазначені у ст. 1261 ЦК України. Так, відповідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, відповідно до зазначених положень ЦК України, позивач є спадкоємцем першої черги за законом як дитина спадкодавця. Частиною 3 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що спадщиною є сукупність прав та обов`язків, які в разі смерті фізичної особи (спадкодавця) переходять від нього до інших осіб (спадкоємців). Ці права та обов`язки мають належати спадкодавцеві на момент його смерті. Спадкоємці набувають право на спадщину лише за умови, що вони віднесені законом до спадкоємців померлої особи (за законом або за заповітом) та прийняли спадщину в установленому порядку. Таким чином судом встановлено, що після смерті [PERSON] , яка була головою спірного домогосподарства, позивач [PERSON] прийняла спадщину за померлою матір`ю за законом так як постійно проживала разом із нею на час відкриття спадщини. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. До часу набрання чинності ЦК 2003 року та Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03.08.2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Тобто, до 05.08.1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року житлових будинків вимогам законодавства, будівельним нормам та державним стандартам і правилам, зокрема, для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30.07.2012 року). Із Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31.01.1966, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах реєстрації не підлягали. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 01.03.2013 за змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Відповідно до роз`яснення Міністерства Юстиції України від 21.02.2005 року № 19-32/319 в разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05.08.1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05.08.1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Враховуючи вищевикладене, із врахуванням того, що позивач прийняла спадщину на належне спадкодавцеві майно, що побудоване до 05.08.1992 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування слід задовольнити та визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] .

Outcome: approved