Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-08 00:00:00

1.04.09.2024 [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку. 2.Позивач просить суд: -стягнути середній заробіток на час вимушеного прогулу 44 798,76 грн.; -зобов`язати нарахувати і виплатити заробітну плату з 16.12.2022 по серпень 2024 року; -стягнути моральну шкоду 20 000 грн. 3.19.09.2024 відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. 4.Відповідач належним чином повідомлений, процесуальним правом на подання відзиву на позов не скористався. 5. [PERSON] звернення до суду з цим позовом пояснює тим, що наказом ректора університету від 01.12.2022 її було звільнено з посади завідувача гуртожитку №4, у зв`язку зі скороченням чисельності штату. Однак рішенням суду від 20.07.2023 позивача поновлено на посаді з 15.12.2022 та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3 540 грн., яку просила позивач, хоча сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу склала 48 338,76 грн., відповідно різниця становить 44 798,76 грн. Позивач поновлена на роботі лише 25.07.2024 (наказ про поновлення від 23.07.2024). Далі вона звільнилась 12.08.2024. Однак за період з 16.12.2022 по серпень 2024 не нараховувалась заробітна плата та не була виплачена при звільненні 12.08.2024. Ці дії відповідача додатково спричинили позивачу моральної шкоди, яку вона оцінює в 20 000 грн. Судом встановлені такі обставини справи. 6.З 05.12.2022 наказом ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку №01-05-485 від 01.12.2022 [PERSON] було звільнено з посади завідувача гуртожитку № 4 , у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України. 7.Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.07.2023 (справа № 522/180/23). залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції 28.11.2023, скасовано наказ від 01.12.2022 про звільнення [PERSON] , поновлено її на посаді з 15.12.2022 та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3 540 грн. 8.Згідно із записом у трудовій книжці [PERSON] поновлено на роботі на підставі наказу від 23.07.2024. 9.12.08.2024 [PERSON] звільнено з посади за власним бажанням. 10.Згідно з довідкою про доходи від 19.08.2024 №95/01-22: -за січень 2023 року нараховано заробітну плату 2 894,93 грн. -в період з лютого 2023 року по липень 2024 року заробітна плата не нараховувалась -в серпні 2024 року нараховано 9 188,70 грн. Висновки суду. 11.Предметом спору є стягнення з роботодавця середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як різниці між уже стягнутою за рішенням суду середнього заробітку та сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15.12.2022 по 20.07.2023, що не стягувалась під час вирішення питання про поновлення на посаді через незаявлення позивачем вимог про стягнення середнього заробітку за весь період. Також предметом спору є зобов`язання нарахувати і виплатити заробітну плату за період з 16.12.2022 по серпень 2024 року, а також стягнення моральної шкоди. 12.Середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений ч. 2 ст. 235 КЗпП України, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений ст. 117 цього Кодексу, мають різну правову природу (постанова Великої Палати ВС від 8 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19). Щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 13.Середній заробіток за ч. 2 ст. 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло в працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. 14.Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням роботодавцем законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого ч. 2 ст. 235 КЗпП України, позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку без обмеження будь-яким строком (ч. 2 ст. 233 КЗпП України) і не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі згодом звернутися до суду з позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України). 15.Відповідно абз. 3 п. 2 Порядку №100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи. Із п. 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз. 1 п. 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2,3 п. 8 Порядку). 16.Рішенням суду від 20.07.2023 (справа № 522/180/23), залишеним без змін 28.11.2023, стягнуто з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, який вона просила, в розмірі 3 540 грн. 17.Так, заробітна плата позивача за жовтень-листопад 2022 року склала 13 400 грн., що становить в середньому 6 700 грн. на місяць (13 400/2) та кількість робочих днів за цей період - 43, що в середньому становить 21,5 робочих днів на місяць (43/2). 18.Середньоденна зарплата розраховується так: 6 700/21,5=311 грн. 62 коп., що узгоджується з показником середньоденної заробітної плати позивача. 19.У період з 15.12.2022 до рішення про поновлення позивача на роботі - 20.07.2023 минуло 07 місяців та 05 днів. (7,2 місяців). Середня кількість робочих днів розраховується за вказаний період так: 7,2*21,5= 154,8 робочих днів. З 15.12.2022 до 20.07.2023: 311,62 грн.* 154,8 робочих днів = 48 238 грн. 76 коп. 20.Тобто, сума середнього заробітку [PERSON] за час вимушеного прогулу склала 48 238,76 грн. Це стосується періоду з 15.12.2022 (день з якого звільнили і з якого слід поновити) по 20.07.2023 (дата рішення суду про поновлення). 21.Оскільки позивачу уже присуджено до стягнення 3 540 грн., решту суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за цей період становить 44 698,76 грн. (48 238,76 - 3 540). При цьому позивач обчислює цю суму трохи більше, в 44 798,76 грн., а не 44 698,76 грн., - з чим суд не погоджується. 22.Таким чином, вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 44 698,76 грн. є обгрутованими. Щодо зобов`язання нарахувати і виплатити заробітну плату. 23.Звертаючись до суду з цим позовом, позивач також просить зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити заробітну плату з 16.12.2022 по серпень 2024 року. Як на правову підставу посилається на ст. 116, 117 КЗпП. 24.Неправильна юридична кваліфікація стороноб спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. 25.Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. 26.Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 27.Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. 28.Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). 29.З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі рішення суду від 20.07.2023 була поновлена на посаді з 15.12.2022. Однак фактично поновлена наказом від 23.07.2024. 30.Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (постанова Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №501/4019/21). 31.Разом з тим, суд звертає увагу, що позивач просить зобов`язати нархувати і виплатити невилачену заробітну плату з 16.12.2022 по серпень 2024 року. 32.Проте період, за який позивач просить стягнути невиплачену заробітну плату, складається з двох періодів, які слід розділити на дві частини, а саме: період з 15 грудня 2022 року по 20 липня 2023 року - середній заробіток за час вимушеного прогулу та період з 21 липня 2023 року по 23 липня 2024 року - середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. 33.Затримка виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі зумовлює відповідальність роботодавця на підставі статті 236 КЗпП України. 34. 35.У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за один і той же період після звільнення найманого працівника, оскільки такий період починається днем звільнення, який є і днем остаточного розрахунку відповідно до статті 116 КЗпП України і закінчується або днем поновлення на роботі, або днем фактичного розрахунку. Тобто позивач просила стягнути середній заробіток за один період у подвійному розмірі, що не відповідає змісту КЗпП України, який не передбачає можливість стягнення подвійного заробітку. 36.Далі вона працювала з 23.07.2024 по 12.08.2024 (звільнилась). 37.Згідно з довідкою про доходи в період з лютого 2023 року по липень 2024 року включно заробітна плата не нараховувалась. В січні 2023 року нараховано 2 984,93 грн., а в серпні 2024 - 9 188, 70 грн. 38.Суд вважає, що позивач неправильно кваліфікує цей період, як період невиплати заробітної плати при звільненні за ст. 116, 117 КЗпП. Цей період частково є періодом вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпПУ), частково періодом затримки виплати заробітної плати за час затримки виконання рішення суду (ст. 236 КЗпПУ), який тривав аж до 23 липня 2024 року, а 12 серпня 2024 позивач сама звільнилась. Як вбачається з довідки, в день звільнення за серпень 2024 року їй нараховано 9 188,70 грн. Тобто, затримки виплати заробітної плати не було. Відповідно немає підстав для нарахування і виплати заробітної плати за ст. 116, 117 КЗпП, оскільки цей період охолюється правом позивача на виплату з інших підстав. 39. Щодо моральної шкоди. 40.Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 41.Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 42.Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від факту порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 569/20510/19). 43.Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 20.03.2024 у справі № 522/8849/19). 44.Позивач просить стягнути на її користь з відповідача моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. Проте в чому полягає така шкода, доведеність вина відповідача, як і розмір самої шкоди не пояснює. 45.Суд вважає, що підстав для стягнення моральної шкоди немає.

Outcome: partial