Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що позивачі є спадкоємцями [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . За життя [PERSON] на випадок свої смерті 21.09.2018 року склала заповіт в якому все своє майно заповіла в рівних частках [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається з майна належного їй майна та майна [PERSON] (рідного брата [PERSON] ), який помер [INFO] . Зазначене позивачі обґрунтовують тим, що їхня бабуся [PERSON] була сестрою [PERSON] . Після смерті [PERSON] бабуся [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини за законом після смерті брата, однак не встигла оформити свої спадкові права у зв`язку із смертю. При цьому до складу спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] , належить квартира за адресою [ADDRESS] , та житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Таким чином [PERSON] , [PERSON] вважають, що їм, як спадкоємцям за заповітом після смерті бабуся [PERSON] також має належати і належне [PERSON] майно. Звернувшись до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину за померлою бабусею, [PERSON] , [PERSON] було відмовлено у видачі такого у зв`язку з тим, що крім заяви [PERSON] про прийняття спадщини нотаріусу також була подана заява [PERSON] про прийняття спадщини за померлим [PERSON] . Таким чином, позивачі просять визнати за ними в рівних частках право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , та право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 11.03.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 03.04.2024 року, відкладено на 30.04.2024 року, на 29.05.2024 року, на 17.07.2024 року та на 21.08.2024 року. Ухвалою суду від 21.08.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 25.09.2024 року та відкладено на 17.10.2024 року, на 14.11.2024 року, на 11.12.2024 року та на 15.01.2025 року. Позивачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Представник позивачів [PERSON] та [PERSON] , адвокат Білецький О.П., в судовому засіданні просив позов задовольнити з наведених у ньому підстав. Додатково пояснив, що відповідач [PERSON] жодного стосунку до померлого [PERSON] як і до його майна не має. У зв`язку з чим на якій підставі [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини за померлим [PERSON] йому не відомо, а тому взагалі не вважає його спадкоємцем [PERSON] . Представник позивача [PERSON] , адвокат Шушман В.А., в судовому засіданні просив позов задовольнити з наведених у ньому підстав. Додатково пояснив, що [PERSON] не має права на спадкування за померлим [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Представник відповідача Мельник П.О. в судовому засіданні проти позову заперечив. Додатково пояснив, що вважає [PERSON] неналежним відповідачем у цій справі. Заслухавши позиції сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 06.02.2020 року. Після смерті [PERSON] в межах визначеного ЦК України строку його рідною сестрою [PERSON] було подано заяву про прийняття спадщини, що стверджується заявою від 11.02.2020 року, зареєстрована в реєстрі за № 33. Не отримавши свідоцтво про право на спадщину [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 21.04.2020 року. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 361933370 від 16.01.2024 року та № 361933373 від 16.01.2024 року за померлим [PERSON] зареєстровані на праві приватної власності будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та квартира , що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Зазначене нерухоме майно і є спірним спадковим майном, право власності на яке, просять позивачі визнати за ними. У зв`язку з цим судом також встановлено, що на випадок своєї смерті [PERSON] залишила заповіт, складений 21.09.2018 року та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 664. Відповідно до цього заповіту [PERSON] все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося та все те, що буде належати їй на час смерті заповіла в рівних частках позивачам [PERSON] та [PERSON] [PERSON] та [PERSON] в межах визначеного ЦК України строку були подані заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , що стверджується заявою від 22.04.2020 року, зареєстрована в реєстрі за № 44 та заявою від 06.05.2020 року, зареєстрована в реєстрі за № 52. З постанови приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ємельянової О.В. від 19.04.2021 року встановлено, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] з тих наступних підстав. Так, нотаріусом встановлено, що [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса щодо видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] , на спадкове майно, що належало рідному брату спадкодавиці [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем якого була його рідна сестра [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових справ. При цьому нотаріусом встановлено, що в матеріалах заведеної нею спадкової справи № 22/2020 після смерті [PERSON] є копія спадкової справи № 41/2020, заведеної після смерті [PERSON] . В матеріалах спадкової справи № 41/2020 крім заяви про прийняття спадщини за законом [PERSON] є також заява про прийняття спадщини [PERSON] . За змістом заяви про прийняття спадщини [PERSON] , який у встановлений законом строк спадщину прийняв, не можливо встановити родинний зв`язок із померлим [INFO] [PERSON] та до якої черги спадкоємців [PERSON] відноситься. Таким чином нотаріусом зроблено висновок про те, що з матеріалів спадкової справи № 41/2020 неможливо встановити коло спадкоємців, оскільки не всі особи, які подали заяви про прийняття спадщини, а саме [PERSON] , надали підтверджуючі документи щодо родинних та інших відносин зі спадкодавцем, а тому не можливо вирахувати яку саме частку у спадщині прийняла рідна сестра померлого [PERSON] - [PERSON] та на отримання якого спадкового майна мають право спадкоємці померлої [PERSON] . З оглядку на такі обставини нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] в порядку спадкування за законом прийняла спадщину за померлим братом [PERSON] проте не встигла отримати свідоцтво про право на спадщину у зв`язку із смертю. В подальшому, позивачі [PERSON] та [PERSON] в порядку спадкування за заповітом прийняли спадщину за померлою бабусею [PERSON] проте нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Також встановлено, що перешкодою для видачі свідоцтва про право на спадщину є наявна в матеріалах спадкової справи № 41/2020 заява про прийняття спадщини [PERSON] . Так, [PERSON] в межах визначеного ЦК України строку подав заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , що стверджується заявою від 10.06.2020 року, зареєстрована в реєстрі за № 213. Відповідно до змісту зазначеної заяви, [PERSON] повідомив про те, що спадщину після смерті [PERSON] приймає, а документи, що стосуються оформлення його спадкових прав будуть подані ним особисто. Також у заяві просив нотаріуса повідомити його про номер спадкової справи. Як вже було згадано, квартира за адресою [ADDRESS] , та житловий будинок за адресою [ADDRESS] , що належали [PERSON] , є спірним спадковим майном. Предметом цього спору є питання наявності права на спадкування у [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, перш ніж давати відповідь на окреслене вище питання, слід встановити наявність права на спадкування у [PERSON] до якого заявлено цей позов. Обґрунтовуючи позов та, в тому числі, пред`явлення позову саме до [PERSON] , сторона позивача зазначила про те, що [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] через, що нотаріус відмовила їм у видачі свідоцтва про право на спадщину, а тому саме [PERSON] має бути відповідачем у цій справі. Таким чином в позовній заяві позивачі фактично стверджують про те, що [PERSON] має право на спадкування за померлим [PERSON] . В той же час, в ході судового розгляду, представники позивачів, наполягали на тому, що [PERSON] жодного стосунку до померлого [PERSON] як і до його майна не має. У зв`язку з чим на якій підставі [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини за померлим [PERSON] їм не відомо, а тому взагалі не вважають його спадкоємцем [PERSON] та таким, що не має права на спадкування за померлим [PERSON] . Також суд звертає увагу на те, що єдиним документом (доказом), що вказує на зв`язок [PERSON] до спірного спадкового майна є наявна в матеріалах спадкової справи № 41/2020 заява [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223, ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи зазначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За змістом ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. У ч. 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.11.2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування». Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, самостійно формує заявлені нею вимоги, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. В ході розгляду справи судом неодноразово з`ясовувалося питання наявності спадкових прав у відповідача [PERSON] (принаймні спадкоємцем якої черги він є) та з`ясовувалося питання у зв`язку з чим [PERSON] повинен відповідати за пред`явленим позовом. Разом з тим, сторона позивача, як було згадано вище, наполягала на тому, що [PERSON] взагалі не має права на спадкування за померлим [PERSON] . За наведених обставин суд зазначає про те, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (ст. 51 ЦК України). З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не усіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.03.2021 року в справі № 226/817/19 (провадження № 61-6327св20) вказано, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому суд зазначає про те, що один тільки факт звернення [PERSON] до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в такому випадку правового значення не має та не породжує для нього настання будь-яких наслідків щодо набуття права на спадкове майно. Жодних доказів про те, що [PERSON] належить до будь-якої з визначених ЦК України черг спадкоємців за законом чи взагалі має хоч якийсь правовий зв`язок з померлим [PERSON] суду не надано. За наведеним вище висновком Верховного Суду належним відповідачем є саме спадкоємець, який прийняв спадщину і вирішальним тут є те, що така особа має бути спадкоємцем, тобто мати право на право на спадкування в силу вимог ст.ст. 1223, 1261-1265 ЦК України, чого щодо [PERSON] не встановлено. Крім того, позивачі не подавали заяву (клопотання) про заміну неналежного відповідача, а самостійно суд немає права замінити первісного відповідача належним відповідачем. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи те, що суд в силу вимог ст. 51 ЦПК України позбавлений самостійно визначатися з колом відповідачів, а обов`язок щодо роз`яснення права позивача на звернення до суду з клопотання про заміну неналежного відповідача належним чи залучення до участі у справі іншого співвідповідача виконаний, суд приходить до висновку, що позов пред`явлений до неналежного відповідача у справі, оскільки відповідачем в цій справі має бути спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності відповідний орган місцевого самоврядування, у зв`язку з чим зазначена обставина є підставою для прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, проте не позбавляє позивача можливості звернутися до суду з аналогічним позовом до належного відповідача. При цьому факти щодо дій сторін, прав і обов`язків, що виникли, мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний суб`єктний склад сторін, а саме належний позивач (позивачі), належний відповідач (відповідачі), реально наявні цивільні права, обов`язки та інтересів яких стосується спір. У зв`язку з цим питання обґрунтованості позову по суті, доведеності обставин, які підлягають доказуванню, інші обставини із зазначених вище підстав для відмови в задоволенні позову значення не мають.

Outcome: dismissed