Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому вказує, що він та [PERSON] , перебували у шлюбі з 08.08.1995 по 07.09.2020. 07 вересня 2020 року рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області, шлюб між ними розірвано. У період перебування у шлюбі ними (подружжям) придбана земельна ділянка, на якій був побудований житловий будинок, а також інші споруди за адресою: [ADDRESS] . Дане майно належить їм на праві спільної сумісної власності. Після розлучення вони з дружиною не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного.майна. Оскільки майно було набуте ними в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, тому він має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за ним частки житлового будинку, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Просить здійснити поділ майна, а саме: домоволодіння, що складається з житлового будинку загальною площею 234 кв.м, а також інших споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя; визнати за ним право власності на 1/2 частину домоволодіння, що складається з житлового будинку загальною площею 234 кв.м, в також інших споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися. Представник позивача [PERSON] подав заяву, відповідно до якої просить розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задоволити. Представник відповідача [PERSON] не визнає позову, вважає його безпідставним та просить відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Вважає, що у справі відсутні докази на підтвердження позовних вимог, зокрема, що у період перебування у шлюбі ними (подружжям) придбана земельна ділянка, на якій був побудований житловий будинок, а також інші споруди за адресою: [ADDRESS] . Будь-яких доказів, що у праві спільної сумісної власності сторін у справі перебуває нерухоме майно, позивачем не надано. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників судового розгляду, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст.132 ЗК України (в редакції на момент прийняття 25.10.2001) угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди повинні містити: а) назву сторін (прізвище, ім`я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); б) вид угоди; в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е) договірну ціну; є) зобов`язання сторін. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 08.08.1995 по 07.09.2020, що стверджується рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 вересня 2020 року (а.с.17-18). Вимоги позивача обґрунтовані тим, що у період перебування у шлюбі ними (подружжям) придбана земельна ділянка, на якій сторонами, як подружжям, був побудований житловий будинок, а також інші споруди за адресою: [ADDRESS] , а тому зазначене майно належить їм на праві спільної сумісної власності. Суд вважає, що посилання позивача на копію інвентаризаційної справи № 44 від 14.10.2008, як на підтвердження своїх вимог, є безпідставними, оскільки даний доказ не посвідчує право власності на нерухоме майно та не є правовстановлюючим документом, що підтверджує набуття права власності на нерухоме майно. Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження" у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Право власності має бути зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, однак витягу з даного реєстру [PERSON] не надано. Крім того, надана позивачем копія інвентаризаційної справи № 44 від 14.10.2008 (а.с.3-14) не відповідає оригіналу (пропущено певні сторінки, у яких за твердженням відповідачки зазначено, що юридичні документи та акт прийому відсутні, а будинок зведено самочинно). Законодавством, яке діяло в період шлюбних відносин сторін визначено, що єдиним належним та допустимим доказом факту придбання земельної ділянки є договір купівлі- продажу, що має укладатися в письмовій формі і посвідчуватися нотаріально. В подальшому право власності на придбану земельну ділянку мало реєструватися державою. Позивачем не надано відповідного договору, а відтак факт купівлі-продажу земельної ділянки ним не доведено. Також суд вважає, що позивачем не надано будь-яких доказів про існування майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому в задоволенні позову відмовляє.

Outcome: dismissed