Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

[PERSON] у липні 2024 року звернувся до суду з позовом до ТОВ «Євро-Реконструкція» про визнання дій щодо нарахування плати за постачання гарячої води без урахування показників лічильника незаконними, зобов`язання здійснити дії по нарахуванню постачання гарячої води відповідно до показників лічильника, починаючи з 01.03.2022 року, повернення незаконно стягнутої суми платежу 1 790 грн. 11 коп. за нараховані 23,4 м2 замість 3,38 м2, відшкодування моральної шкоди у мінімально визначеному розмірі 10 000 грн. 00 коп., визнання незаконної вимоги щодо заміни лічильника за власниний рахунок споживача без урахування норм про періодичну повірку лічильника, обслуговування та ремонт відповідно до норм Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та п.4 ст.17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» за рахунок абонентського обслуговування, встановленої відповідно до Закону України «Про житлово-комунльні послуги», зобов`язання здійснювати дії по періодичній повірці лічильника, обслуговування та ремонт відповідно до норм «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та п.4 ст.17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» за рахунок абонентського обслуговування, встановленої відповідно до Закону України «Про житлово-комунльні послуги». Вказує, що проживає у квартирі [ADDRESS] , й у лютому 2021 року звернувся до ТОВ «Євро-Реконструкція» з приводу повірки або заміни лічильника з постачання гарячої води, отримав відповідь про те, що відповідно до законодавства повірка та заміна квартирних приладів обліку здійснюється споживачами послуг. За наслідком отриманої відповіді від ТОВ «Євро-Реконструкція», він 01.03.2022 року за власний рахунок встановив новий лічильник № 230216355А, знятий показник якого складав 186 м3, ліцензований ФОП [PERSON] , про що повідомив відповідача шляхом подачі заявки через скриньку, але дані про показники не завжди враховувались відповідачем. У січні 2023 року відповідач без урахування показників лічильника нарахував плату за 25 м3 замість 3,73 м3, що складало 282,97 грн., проте відповідач нарахував 1 922,72 грн., у лютому 2023 року відповідач нарахував плату 1 790, 11 грн. за 23,5 м3. Він сплатив за 23,5 м3 у розмірі 1790,11 грн. З лютого по серпень відповідачем нараховувались показники лічильника, а з вересня 2023 року - за використані 3 м 3. За жовтень 2023 року були використано 3 м3, але відповідач нарахував 56 м3 на суму 4309,35 грн. тощо. 04.07.2024 року на його адресу ТОВ «Євро-Реконструкція» надіслано заяву про видачу судового наказу про стягнення з нього заборгованості за надані житлово-комунальну послуги, інфляційну складову боргу, 3% річних, витрат на правову допомогу, судовий збір, з якою він не погоджується. У період з 01.03.2022 року після встановлення нового лічильника води, додаткової повірки відповідачем не проводилось, нарахування боргу в сумі 3 484 грн. 18 коп., вважає, безпідставними. Окрім цього, вказані відповідачем показники та розрахунки, зафіксовані приладами обліку, не співпадають, а тому відповідач має скасувати штучно створений борг та здійснитити перерахунок оплати за надані послуги згідно відомостей (даних) приладів обліку. Вважає, що вказане нарахування заборгованості є незаконним у відповідності до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». Завдану моральну шкоду оцінює в сумі 10 000 грн., без її обґрунтування. В судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, надав заяву від 15.01.2025 року про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог, просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність». Відповідач в судове засідання не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Відповідачем подано відзив на позов від 23.10.2024 року, у якому вимоги позову вцілому не визнав та просив відмовити у його задоволенні з підстав необґрунтованості та недоведеності вимог. Вказав про хибність позиції позивача про те, що між стронами укладеного договір про надання послуг, вказує, що між сторонами не укладено чинного індивідуального договору про надання послуг, адже позивач отримує послуги на підставі Типового договору про постачання гарячої води, який є публічним договором. Відповідно до п.27 Типового індивідуального договору про надання послуг з постачання гарячої води, заміна і обслуговування, зокрема, огляд, опломбування/розпломбування, ремонт (у тому числі демонтаж, монтаж), періодична повірка вузлів розподільного обліку, здіснюється за рахунок споживача, вважаючи необгрунтованою вимогу позивача про зобов`язання відповідача виконувати й уподальшому роботи із періодичної повірки квартирного засобу обліку водо-постачання, оскільки обов`язок про повірку квартирних засобів обліку покладається на власників квартир (житла), вказаний Типовий договір не містить обов`язку відповідача вчинити дії по періодичній повірці квартирних засобів обліку водо- та теплопостачання за рахунок відповідача. Згідно з даними програми нарахувань та оплат за послуги з постачання гарячої води, централізованого ополення теплової енергії, будинок [ADDRESS] обладнаний комерційним (загальнобудинковим) засобом обліку гарячої води, заводський № 17328554 з 01.06.2020 року. Квартира [ADDRESS] обліковується як така, що обладнана індивідуальним засобом гарячої води у період з 01.07.2024 року по 31.08.2020 року, заводський № 4499024, з 01.03.2023 року - індивідуальним засобом обліку гарячої води заводський № 230216355А. З 01.04.2014 року по 31.08.2020 року нарахування за послугу з постачання гарячої води здійснювалось за показниками індивідуального засобу гарячої води, встановленому у квартирі позивача, з 01.09.2020 року по 31.03.2023 року - по показникам комерційного (загальнобудинкового) засобу обліку гарячої води, оскільки термін повірки ІЗО № 4499024, встановленого у квартирі № 42 позивача, скінчився, а відомостей про проведення чергової повірки ІЗО споживачем не було надано, з 01.04.2023 року по теперішній час - по показникам ІЗО 230216355А, встановленому у квартирі позивача, та з 01.03.2023 року поставленому на облік ТОВ «Євро-Реконструкція». Вказує, що позивач з 01.10.2019 року не вчасно вносив плату за отримані послуги з гарячого водопостачання, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 01.10.2024 року в сумі 5 120 грн. 45 коп. Відповідь на відзив позивачем не подано. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутнсоті сторін, та за їх погодженням. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи відбувся у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням візиву на позрв, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. До спірних правовідносин в основній частині вимог застосуються висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11.02.2020 року у справі № 234/18252/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі № 522/12901/17-ц та постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 344/16988/14-ц, в яких зазначені наслідки вирішення аналогічних спорів про скасування заборгованості за житлово-комунальні послуги та зобов`язання вчинити дії по скасуванню заборгованості за позовами споживачів до надавачів таких послуг. Судом встановлено, що позивач, як вбачається із платіжних квитанцій, є мешканцем квартири [ADDRESS] (а.с.9-18, 21-24). Між сторонами 07.07.2014 року укладено договір № 440578042 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, який втратив свою чинність у зв`язку із введенням в дію Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ від 09.11.2017 року на підставі п.3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ від 09.11.2017 року, який введено в дію 01.05.2019 року, після набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. За змістом Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини у сфері житлово-комунальних послуг регулюються виключно на договірних засадах, учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затвердженіпостановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005 року N 630, чинним на час спірних правовідносин, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (п. 18 Правил). Відповідно до вимог статті 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з положеннями статті 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Згідно статті 162 ЖК України плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, у строки визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог Закону України "Про житлово-комунальніпослуги" та "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з центрального опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення" затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 21.07.2005 року N 630, споживач зобов`язаний вчасно вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до статті 8 Закону України від 16 липня 1999 року "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (із змінами та доповненнями) бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно визначає облікову політику підприємства, обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних, розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів, затверджує правила документообігу і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку. За змістом статті 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Згідно з пунктом 14.1.11 статті 14 Податкового кодексу України визначено термін "безнадійна заборгованість" - це заборгованість за зобов`язаннями щодо яких минув строк позовної давності. Наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року N 237, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 1999 року за N 725/4018, затверджено Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 "дебіторська заборгованість" (з наступними змінами і доповненнями), яке визначає методологічні засади формування у бухгалтерському обліку інформації про дебіторську заборгованість та її розкриття у фінансовій звітності. У пункті 4 вказаного Положення визначено поняття безнадійної дебіторської заборгованості як поточної дебіторської заборгованості, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минув строк позовної давності. Відповідно до пункту 11 Положення виключення безнадійної дебіторської заборгованості з активів здійснюється з одночасним зменшенням величини резерву сумнівних боргів. У разі недостатності суми нарахованого резерву сумнівних боргів безнадійна дебіторська заборгованість списується з активів на інші операційні витрати. Сума відшкодування раніше списаної безнадійної дебіторської заборгованості включається до складу інших операційних доходів боржником або за якою минув строк позовної давності. Відповідно до Інструкції з обліку коштів, розрахунків та інших активів бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 26.12.2003 року N 242 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23.01.2004 року за N 106/8705, безнадійна дебіторська заборгованість - поточна дебіторська заборгованість, щодо якої є впевненість про неповернення її боржником або за якою строк позовної давності минув. Враховуючи зазначене, прострочена дебіторська заборгованість є безнадійною у випадках: коли прострочена дебіторська заборгованість обліковується за суб`єктами господарювання, які ліквідовані без правонаступників та виключені з Єдиного державного реєстру підприємств, організацій та установ: коли установами вжито всіх заходів по проведенню претензійно-позовної роботи, інших заходів щодо стягнення заборгованості відповідно до чинного законодавства. Списання сум дебіторської заборгованості здійснюється відповідно до Інструкції про кореспонденцію субрахунків бухгалтерського обліку для відображення основних господарських операцій бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 10 липня 2000 року N 61 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 серпня 2000 року за N 497/4718. Таким чином, виходячи із розуміння Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Податкового кодексу України та Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 "Дебіторська заборгованість", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року N 237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства. Особовий рахунок відкритий на конкретного споживача у підприємства-виконавця житлово-комунальних послуг є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій підприємства-виконавця і списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредитора, тобто підприємства-виконавця. Крім того, зобов`язання споживача щодо списання заборгованості за оплату комунальних послуг не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав. До такого висновку прийшла колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі № 6-3986св14. Згідно з положеннями статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що виконавець комунальної послуги зобов`язаний розглядати у визначений законодавством строк претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за комунальні послуги в разі їх ненадання, надання не в повному обсязі, несвоєчасно або неналежної якості, а також в інших випадках, визначених договором про надання комунальних послуг. Враховуючи, що вимоги чинного законодавства не передбачають списання заборгованості, в той же час положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначали випадки, в яких може бути здійснено перерахунок заборгованості за житлово-комунальні послуги. Оскільки такий спосіб як здійснення перерахунку та списання з особового рахунку заборгованості ст. 16 ЦК України та іншими законами не визначений, а тому вимоги позову й у цій частині вимог задоволені бути не можуть. Засіб захисту, що визначається ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має бути «ефективним» як у законі, так й на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (&75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєва проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)). Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. Однак, такий спосіб захисту, як здійснення перерахунку та списання з особового рахунку заборгованості, не сприяє ефективному відновленню порушеного права, а тому не підлягає розгляду в судовому порядку. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 року у справі № 462/5889/16-ц (провадження № 61-909св17), оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії, чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів. У даній справі рахунок на оплату послуг гарачого водопостачання є претензією та не свідчить про порушення прав споживача, а є підставою для подальшого звернення виконавця послуг з відповідним позовом до суду. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11.02.2020 року у справі № 234/18252/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі № 522/12901/17-ц та постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 344/16988/14-ц. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відтак позов й у цій частині вимог підлягає відмові у задоволенні. Вимога позивача про зобов`язання відповідача виконувати роботи із періодичної повірки квартирного засобу обліку водо-постачання, не підлягає задоволенню з огляду на те, що така вимога спрямована на майбутнє, за відсутності підтвердженого порушеного права у майбутньому, яке не настало. Окрім того, суд, за встановлених спірних правовідносин, вказує, що між сторонами не укладено індивідуального договору про надання послуг, позивач отримує від відповідача послуги на підставі Типового договору про постачання гарячої води, який є публічним договором, а відповідно до п.27 Типового індивідуального договору про надання послуг з постачання гарячої води, заміна і обслуговування, зокрема огляд, опломбування/розпломбування, ремонт (у тому числі демонтаж, монтаж), періодична повірка вузлів розподільного обліку, здіснюється за рахунок споживача. Відповідно, необгрунтованою є вимога позивача про зобов`язання відповідача виконати роботи із періодичної повірки квартирних засобів обліку водо-постачання, оскільки обов`язок про повірку квартирних засобів обліку покладається на власників квартир (житла), вказаний Типовий договір не містить обов`язку відповідача вчинити дії по періодичній повірці квартирних засобів обліку водо- та теплопостачання за рахунок відповідача. Встановлено, що засоби обліку водо-постачання знаходяться у квартирі позивача, яка належить йому на праві власності. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту. Ч.4 вказаного закону передбачено, що періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування і монтаж) вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання теплової енергії та води в квартирах (приміщеннях) будинку, здійснюються за рахунок власників таких вузлів обліку, якщо інше не встановлено договором. Натомість згідно спірних правовідносин встановлено, що відповідач, до якого позивачем пред`явлена така вимога, не є власником вузлів обліку, що знаходяться в квартирі позивача, а Типовим договором не встановлений такий обов`язок відповідача виконати роботи із періодичної повірки квартирних засобів обліку водо-постачання, згідно предмету такаго договору. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, суд з урахуванням положення п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України, зважаючи на обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, особу відповідача, з`ясовував питання щодо правильності обраного позивачем способу захисту порушеного права та особи відповідача, позивач погодив правильність обраного ним способу захисту порушеного права та особи відповідача. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Право визначення способу захисту порушеного покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем способу захисту порушенного та визначення особи відповідача. Враховуючи те, що вказані основні вимоги позивача є необгрунтованими й недоведеними, то й інша вимога, що є похідною від основих вимог - відшкодування моральної шкоди,задоволенню не підлягає. Водночас суд зазначає про таке. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди, у тому числі Законом України "Про захист прав споживачів". Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. Оскільки під час розгляду справи не встановлено наявність обставин, з якими Закон України "Про захист прав споживачів" надає право на відшкодування моральної шкоди, а саме завдання небезпеки для життя і здоров`я позивача, у задоволенні позову у цій частимні вимог має бути відмовлено. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові, відзиві до нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про захист прав споживачів» в частині вимог про захист прав споживачів, й суд вважає за необхідне застосувати положення ч.ч.1, 2, 6 ст.141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного, ст.16 ЦК України, п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 263, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed