Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» через свого представника звернулося до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат. В обґрунтування позовних вимог вказано, що 26.05.2008 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №11350400000, за яким останній отримав кредит в іноземній валюті у розмірі 150000 доларів США, зі сплатою 13 % річних за використання кредитом, строком користування до 25.05.2038 року. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 26.05.2008 року було укладено договори поруки з [PERSON] та [PERSON] , за яким останні зобов`язалися відповідати перед АКІБ «УкрСиббанк» за повернення основної суми заборгованості, процентів за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, за сплату пені та інших штрафних санкцій, обумовлених кредитним договором, існуючих як на момент укладання договору, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06.10.2010 року по справі №2-2247/2010 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором №11350400000 від 26.05.2008 року у розмірі 1333 512 грн 99 коп. та судові витрати у розмірі 1920 грн. 13.02.012 року ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» уклали договір факторингу №2, відповідно до якого право вимоги перейшло до ТОВ «Кей-Колект». 24.12.2013 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області замінено стягувача за виконавчим листом №2-2247/2010. При цьому наразі рішення суду від 06.10.2010 року по справі №2-2247/2010 не виконано, у зв`язку з чим позивач просить стягнути 3 % річних у сумі 195971 грн 61 коп. та інфляційні втрати у розмірі 646651 грн 86 коп. за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року. Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15.08.2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 19.08.2024 року відповідач [PERSON] подала відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що саме [PERSON] був позичальник, при цьому останній помер. Договір поруки не містить згоди поручителя виконувати зобов`язання за договором у разі смерті боржника, у зв`язку з чим у такому випадку договір поруки визнається припиненим. 12.09.2024 року представник позивача надіслав на адресу суду відповідь на відзив, в якому спростовує твердження відповідача про те, що договір поруки припинено, зазначивши, що в даному випадку обов?язок поручителя щодо виконання зобов?язання за основним договором виник саме з рішення суду, а тому положення статті 559 ЦК України стосовно припинення поруки не може застосовуватися. В своїх запереченнях відповідач зазначила, що 19.05.2011 року виконавчий лист був повернутий стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, при цьому позивач в подальшому не скористався своїм правом повторно пред`явити виконавчий документ до виконання. Крім того, за весь час після повернення виконавчого листа, позивач не вчинив жодних дій щодо захисту своїх прав, зокрема не звернув стягнення на домоволодіння та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Також відповідач вказує на те, що вимоги позивача, які виникли на підставі рішення суду, строк позовної давності до основної вимоги якого пропущений, а також строк подання виконавчого листа пропущений, не можуть бути захищені в судовому (примусовому) порядку. Також відповідач подала заяву про застосування строків позовної давності, оскільки позивач не звернувся до суду протягом трьох років з моменту, коли дізнався про порушення свого права. Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06.11.2024 року перейдено до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12.12.2024 року закрито провадження у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат в частині вимог до [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12.12.2024 року закрито підготовче засідання у справі та призначено до судового розгляду по суті.\~ У судове засідання учасники справи не з`явилися, просили розгляд справи здійснювати без їх участі. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 26.05.2008 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №11350400000, за яким останній отримав кредит в іноземній валюті у розмірі 150000 доларів США, зі сплатою 13 % річних за використання кредитом, строком користування до 25.05.2038 року. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 26.05.2008 року було укладено договори поруки з [PERSON] та [PERSON] за яким останні зобов`язалися відповідати перед АКІБ «УкрСиббанк» за повернення основної суми заборгованості, процентів за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, за сплату пені та інших штрафних санкцій, обумовлених кредитним договором, існуючих як на момент укладання договору, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06.10.2010 року по справі №2-2247/2010 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором №11350400000 від 26.05.2008 року у розмірі 1333 512 грн 99 коп. та судові витрати у розмірі 1920 грн. Дане рішення набрало законної сили 18.10.2010 року. 13.02.012 року ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» уклали договір факторингу №2, відповідно до якого право вимоги перейшло до ТОВ «Кей-Колект». 24.12.2013 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області замінено стягувача за виконавчим листом №2-2247/2010. Як вбачається з інформаційної довідки, виконавче провадження №25430077, відкрите на підставі виконавчого листа №2-2247/2010, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області від 24.01.2011 року, завершено на підставі того, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості. Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями ст. 2 ЦПК України визначені основні засади (принципи) цивільного судочинства, зокрема, \~обов`язковість судового рішення. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Положеннями частин 1, 2 статті 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до\~статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до\~умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до\~звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до\~ч.\~1,\~2\~ст.\~18\~ЦПК України,\~судові рішення,\~що набрали\~законної сили,\~обов`язкові для\~всіх органів\~державної влади\~і органів\~місцевого самоврядування,\~підприємств,\~установ,\~організацій,\~посадових чи\~службових осіб\~та громадян\~і підлягають\~виконанню на\~всій території\~України,\~а у\~випадках,\~встановлених міжнародними\~договорами,\~згода на\~обов`язковість яких\~надана Верховною\~Радою України,\~-\~і за\~її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. ст. 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Судом встановлено, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06.10.2010 року стягнуто солідарно з [PERSON] , а також з поручителів [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11350400000 від 26.05.2008 року у розмірі 1333 512 грн 99 коп. та судові витрати у розмірі 1920 грн. З огляду на викладене, суд критично ставиться до тверджень відповідача про те, що у зв`язку зі смертю [PERSON] (позичальника), договір поруки є припиненим, оскільки предметом даної справи є стягнення 3% річних та інфляційних втрат саме за невиконання рішення суду від 06.10.2010 року, де відповідач [PERSON] виступає як боржник за рішенням про стягнення кредитної заборгованості, яке набрало законної сили та підлягає обов`язковому виконанню. Також суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18), що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання;\~наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу, у зв`язку з чим твердження відповідача щодо неможливості застосування положень ст. 625 ЦК України також є безпідставними. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що оскільки рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06.10.2010 року набрало законної сили, проте наразі є невиконаним, таке прострочення є триваючим правопорушенням, у зв`язку з чим у позивача, як правонаступника стягувача, право на пред`явлення позову про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникло за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Щодо застосування строків позовної давності, суд виходив з наступного. Позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253255 ЦК України та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (стаття 256, частина перша статті 260, частина третя статті 267 ЦК України). Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю в три роки. Порядок відліку позовної давності наведено в статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу,\~за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. З 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до 30 червня 2023 року (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»). Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року). Пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ передбачено, що\~у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»). Отже, на період дії карантину законодавець звільнив позичальника\~від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак\~не\~звільнив від відповідальності, визначеної\~статтею\~625\~ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовні положення про позовну давність та щодо її\~продовження на строк дії карантину. Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за\~статтею\~625\~ЦК України,\~які не спливли на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину. Аналогічні висновки щодо застосування\~Закону № 540-ІХ викладені в пункті 100\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі\~№ 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22). Отже, на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року) прострочені з 02 квітня 2017 року платежі за кредитом перебувають у межах продовженої Законом № 540-ІХ позовної давності. Згідно із Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі Закон № 2120-ІХ), що набрав чинності 17 березня 2022 року,\~Прикінцеві та перехідні положення ЦК України\~доповнено пунктом 18, за змістом якого в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та в тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625\~цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Закон № 2120-ІХ виключив можливість нарахування\~сум за\~статтею 625\~ЦК України\~з 24 лютого 2022 року, однак не змінив положення\~пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ щодо продовження строку давності, зокрема за вимогами\~про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних, нарахованих до\~24 лютого 2022 року, на період дії карантину. З урахуванням вищенаведеного, суд доходить висновку, що позивач, звернувшись до суду в січні 2024 року з вимогами про стягнення\~3 % річних та інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року, дотримався строків давності, які продовжувалися відповідно до\~Закону № 540-ІХ, а тому клопотання про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, що визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Дослідивши встановлені фактичні обставини у справі, надавши оцінку доказам у справі, суд доходить висновку, що позовна заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 12639 грн 35 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved