Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

У квітні 2024 року позивач АТ «Сенс Банк» (далі - позивач) звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором 500744299 розмірі 202160,56 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 20.01.2023 року [PERSON] уклав з АТ «Альфа Банк» , угоду про надання споживчого кредиту № 500744299, за яким банк зобов`язувався надати Позичальнику кредит, а Позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Умовами Кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання Позичальником умов Договору останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед Банком протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання від Банку інформації. Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання Позичальнику кредиту. Позичальник своїх зобов`язань за Кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість за Кредитним договором, яка становить 202160,56 грн., з яких 187 971,66 грн - заборгованість по тілу кредиту, 12 983,53 грн - заборгованість по відсотках, 1 205,37 грн заборгованість по комісії. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов відповідач заперечив щодо його задоволення, зазначив, що договір від 20.01.2023 р. є неукладеним, нікчемним, оскільки підписаний лише зі сторони банку. Відповідач не погодився на отримання кредиту, не підписував жодних документів. Ухвалою суду від 27.05.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 19.06.2024 р. витребувано у АТ Сенс банк» письмові докази. У судове засіданні представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надав заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, задовольнити позовні вимоги, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Предметом позову у справі є стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором 500744299 від 20.01.2023 р. розмірі 202160,56 грн., з яких 187 971,66 грн - заборгованість по тілу кредиту, 12 983,53 грн - заборгованість по відсотках, 1 205,37 грн заборгованість по комісії. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. На підтвердження заявлених вимог позивач долучив до позовної заяви: оферту [PERSON] на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500744299 від 20.01.2023; акцепт пропозиції АТ «Сенс Банк» на укладення угоди про надання споживчого кредиту кредиту № 500744299 від 20.01.2023; паспорт споживного кредиту; додаток № 1 до угоди про надання кредиту № 500744299 від 20.01.2023; виписку по особовим рахункам; меморіальний ордер № 1552197391; розрахунок заборгованості за кредитом; довідку про систему гарантування вкладів фізичних осіб. Крім цього, на ухвалу суду від 19.06.2024 р. позивач додатково надав довідку про ідентифікацію. Зі змісту оферти вбачається, що [PERSON] пропонував АТ «Сенс Банк» укласти угоду про надання споживчого кредиту, підставою для якої є договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Сенс Банк», що укладений між ним та банком. У розділі І вказаної оферти визначені умови споживчого кредиту, зокрема: тип кредиту - «Кредит готівкою», сума кредиту - 188715,45 грн, процентна ставка - 12,99 %, тип ставки - фіксована, процентна ставка може бути змінена шляхом укладення відповідної додаткової угоди, строк кредиту - 84 міс. Відповідно до п. 2, 3 Оферти, дата повернення кредиту -20.01.2023 року, кредит надається позичальнику для повернення заборгованості за кредитним договором №631923669 від 01.12.2021. Розмір 188715,45 грн, спосіб видачі - переказ коштів на рахунок № [NUMBER] , відкритий в Сенс Банк. У вищевказаній оферті також запропоновано визначити в додатку № 1 до цієї угоди, що є невід`ємною частиною угоди, детальний розпис складових загальної вартості кредиту, реальної річної процентної стави; графік платежів з повернення кредиту, сплати процентів за його користування; сум комісійної винагороди та інших платежів за угодою. Зі змісту долученого до матеріалів справи акцепту пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 500744299 від 20.01.2023 слідує, що прийнято пропозицію [PERSON] на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 500744299 від 20.01.2023 з вищенаведеними умовами. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є обов?язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри на волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом Вимогами ст. 639 ЦК України визначено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Положеннями ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» унормовано, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Правилами ч. 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» закріплено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. За змістом ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Згідно з ч. 3 ст. 207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріалами справи встановлено, що Оферта на укладення угоди про надання кредиту № 500744299 від 20.01.2023 не міститься підпису зі сторони [PERSON] , що свідчить про відсутність волевиявлення відповідача на укладення кредитного договору № 500744299 від 20.01.2023. Наданий суду примірник оферти містить посилання на те, що підписанням електронним підписом цієї оферти, позичальник свідчить про отримання всієї інформації про умови кредитування. Однак такий електронний підпис [PERSON] та номер його ідентифікатору в оферті відсутній. При цьому, в судовому засіданні та у відзиві на позов [PERSON] категорично заперечує підписання вищевказаної оферти, згоди на отримання кредиту він не надавав. Враховуючи предмет спору, а також необхідність визначення обставин отримання чи не отримання кредиту відповідачем за ухвалою суду від 19.06.2024 р. було витребувано у АТ Сенс банк» інформацію про спосіб укладення [PERSON] кредитного договору від 20.01.2023 року (письмова чи електронна форма); докази надання [PERSON] згоди на отримання кредиту 20.01.2023 року, завантаження ним даних для підписання кредитного договору шляхом отримання даних на телефон (номер телефону) чи інший електронний гаджет, підписання електронним підписом чи інше підтвердження пропозиції на отримання кредиту згідно паспорту споживчого кредиту від 20.01.2023 року; підтверджуючих документів відкриття [PERSON] рахунку в АТ «Сенс банк» [NUMBER] , рахунку [NUMBER] , рахунку [NUMBER] або інший рахунок і перерахування таких коштів на яку з цих карт в сумі - 188 715,45 грн.; доказів фізичної видачі такої карти відповідачу на руки в банку; доказів користування [PERSON] такими коштами шляхом зняття за увесь період з часу отримання. Крім цього, визнано явку представника позивача обов`язковою. Ухвала суду про витребування доказів неодноразово направлялась засобами поштового зв`язку на адресу позивача. Крім цього, позивач зареєстрований в системі «Електронний суд», а тому ознайомлений зі змістом вказаної ухвали суду. Між тим, позивач вимоги ухвали суду не виконав, не зазначив поважних причин неможливості надання доказів, не виявив наміру надати такі докази в майбутньому (після того, як відпадуть обставини, які зумовлюють неможливість їх подання). Відповідно до частини десятої статті 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17). Оскільки відповідач заперечував факт підписання договору, враховуючи ухилення позивача від виконання ухвали суду від 19.06.2024 суд дійшов висновку про те, що позивач не спростував доводи відповідача про відсутність його волевиявлення на укладання спірного договору. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 193/344/17 (провадження № 61-37522св18) та від 16 вересня 2020 року у справі № 500/1559/15-ц (провадження № 61-2411 св 19). Варто зазначити, що 07.08.2024 до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача (не у виконання ухвали суду), в яких зазначено, що 20.01.2023 року між сторонами у справі укладено кредитний договір у формі електронного документу з використанням відповідачем електронного підпису - 4936. В Довідці про ідентифікацію, чітко зазначено, що клієнт [PERSON] уклав Договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Сенс Банк». Акцепт договору № 500744299 позичальником здійснено (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового Ідентифікатора) одноразовим ідентифікатором - 4936. А також зазначено номер телефону на який було відправлено ідентифікатор - [NUMBER]. Між тим, із долучених до позовної заяви матеріалів [PERSON] повинен був підписати оферту (а не акцепт) на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500744299 від 20.01.2023, яку АТ «Сенс Банк» акцептував. Доказів підписання саме оферти [PERSON] , як і доказів направлення йому одноразового ідентифікатору матеріали справи не містять. Звертаючись до суду з позовом, АТ «Сенс Банк» у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. При цьому, АТ «Сенс Банк» просило розглянути справу у їх відсутність. За ухвалою суду від 19.06.2024 р. визнано явку представника позивача обов`язковою. Представник позивача неодноразово звертався до суду з клопотаннями про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, які були задоволені судом. Між, в судові засідання, які були призначені на 16.09.2024 р., 22.11.2024 р., 15.01.2025 р., представник позивача не вийшов на зв`язок в режимі відеоконференції, що підтверджується відповідними довідками. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі №755/18920/18 (провадження № 61-17205ск19). На переконання суду, наведені обставини в своїй сукупності не можуть свідчити про дійсне волевиявлення на укладення кредитного договору між позивачем та [PERSON] та отримання ним кредитних коштів, оскільки позивач не надав належних письмових доказів про те, що відповідач засвідчив як оферту, так і долучені до неї документи шляхом накладення електронного підпису або електронного цифрового підпису, чи електронного підпису одноразовим ідентифікатором, чи аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису). Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вони посилаються, підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № 500744299 від 20.01.2023, суд не вбачає.

Outcome: dismissed