Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення компенсації в порядку регресу витрат по сплаті комунальних послуг в загальному розмірі 29818,54 грн. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що зареєстрована як основний наймач у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею в зазначеній квартирі зареєстровані та проживають її брати: [PERSON] та [PERSON] . Однак за період з 2019 року по 2024 рік вони не брали жодної участі в утриманні зазначеної квартири, не здійснювали оплату житлово-комунальних послуг, не надавали кошти на утримання та поточний ремонт квартири. Оскільки у вказаний період позивачка самостійно оплачувала житлово-комунальні послуги: за електроенергію, за спожитий газ, розподіл (доставку) газу, квартплату, використану холодну воду, користування кабельним телебаченням, заборгованість за послуги теплопостачання за виконавчими провадженнями, витрати на повірку та ремонт лічильника, комісію банку за здійснені платежі та здійснювала витрати на утримання житла, вважає, що набула право вимоги зворотної вимоги до [PERSON] та [PERSON] про стягнення компенсації в порядку регресу понесених нею витрат по сплаті комунальних послуг та утримання житла на загальну суму 29818,54 грн, у тому числі солідарно з кожного по 14909,27 грн на користь [PERSON] . Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 18.11.2024 року відмовлено у відкритті провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення компенсації в порядку регресу витрат по сплаті комунальних послуг, оскільки він помер до відкриття провадження у справі, з моменту настання його смерті припинилася цивільна правоздатність та відповідно процесуальна дієздатність особи. Водночас, зазначеною ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 18.11.2024 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом до [PERSON] за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Павлюк І.О. в судовому засіданні, уточнивши позовні вимоги, позов підтримали, просили його задовольнити та стягнути з [PERSON] суму заборгованості за сплачені комунальні послуги в розмірі 14909,27 грн. Відповідач, будучи повідомленим про розгляд справи судом за останнім відомим місцем реєстрації, відзив на позовну заяву та будь-які клопотання до суду не подавав, не повідомив суд про причини своєї неявки в судове засідання. Суд, заслухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено наступні обставини. Згідно із довідкою КП «Житлово експлуатаційна організація Полтавської міської ради» від 14.08.2024 року № 686, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані у квартирі комунальної форми власності загальною площею 64,8 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м. за [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно до витягу із рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради у м. Полтаві від 12.11.2019 року № 270 особовий рахунок на житлову площу переоформлений на позивачку (а.с. 8). Дублікати чеків, квитанцій, що містяться в матеріалах справи, підтверджують факт оплати послуг за електроенергію, за спожитий газ, розподіл (доставку) газу, квартплату, воду холодну, оплату за кабельне телебачення щодо квартири [ADDRESS] на загальну суму 31158,85 грн. Платником у квитанціях вказана [PERSON] . У матеріалах справи наявні дублікати квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг додані за період з січня 2020 року по липень 2024 року (а.с. 9-100). Також додані дублікати квитанцій містять інформацію про сплату комісії банку, сплаченої позивачкою за проведення платежів на оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 57 грн. Крім того, у матеріалах справи наявні акт опломбування вузлів обліку води від 31.08.2023 року, акт № 260182/о.р.1140-8556000-13 розпломбування засобів вимірювальної техніки у квартирі, де зареєстрована позивачка, дублікати чеків про оплату витрат щодо повірки та ремонту лічильника водопостачання в розмірі 163,87 грн (а.с. 101, 103-105). Факти користування наймачами вищезазначеними послугами у вказаній квартирі підтверджуються копією договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення, укладеним від імені позивачки, користування газовими мережами актом № 230857 розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін між оператором ГРМ та споживачем від 06.02.2020 року, копією паспорту точки розподілу електричної енергії щодо зазначеної квартири, актом розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін від 10.02.2020 року, підписаний [PERSON] (а.с.106, 107, 111, 118). Наявні копії постанов про закінчення виконавчого провадження від 04.10.2022 року № 67473384, № 24912462, 07.09.2022 року № 21308983, дублікати чеків щодо оплати заборгованості за послуги теплопостачання згідно із судовими наказами, включаючи витрати на проведення виконавчих дій, виконавчий збір в загальному розмірі 4296,82 грн, у тому числі: за виконавчим провадження ВП № 67473384 на суму 2586 грн; за виконавчим провадження ВП № 24912462 на суму 6326,79 грн, за виконавчим провадження ВП № 21308983 на суму 3977,67 грн, комісія банку 129,91 грн. Платником у квитанціях вказана [PERSON] (а.с. 112-117). Із досліджених судом матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли відносини з приводу утримання квартири, що підлягають вирішенню на підставі Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України та Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 цієї статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Згідно із ст. 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Стаття 156 ЖК України визначає права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Так, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Так, за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку(квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За статтею 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відсутність самого договору між сторонами не звільняють мешканців квартири від обов`язку оплати комунальних послуг, оскільки, в силу вимог ст. 62 ЖК України, наймач (власник) зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до частини 4 статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на звороту вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у вірній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Частина 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. У пунктах 76 - 79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) містяться такі висновки: «Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України). Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина перша статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку (частина перша статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі». Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від: 15 березня 2018 року у справі N 401/710/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, від 16 вересня 2020 року у справі № 755/10683/17, а також в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі 6-2951цс15, що свідчить про усталеність підходу в судовій практиці з цього питання. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети». Аналіз змісту вказаних положень законодавства, а також згаданих правових висновків Верховного Суду свідчить, що індивідуальний споживач, який не є співвласником квартири (житлового будинку), якщо він там проживає та/або зареєстрований, і фактично користується житлово-комунальними послугами, та є членом сім`ї наймача (у т.ч. колишнім), з яким встановленого житловий сервітут, однак відмовляється брати участь у їх сплаті або компенсувати їх частину власнику такої нерухомості, є належним відповідачем за позовом особи, яка понесла такі витрати або планує їх понести в майбутньому, та повинен нести обов`язок зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг. Позивачка пред`явила позовні вимоги про стягнення частини витрат на комунальні послуги: за електроенергію, за спожитий газ, розподіл (доставку) газу, квартплату, воду холодну, оплату за кабельне телебачення у вказаній нею квартирі. Вищенаведеними нормами права передбачено, що власник та члени його сім`ї, наймачі квартири зобов`язані сплачувати житлово-комунальні послуги у рівних частинах. Системний аналіз вищевказаних правових норм дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник, користувач зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання житла, яким спільно користується, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного житла. Співвласник, наймач, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого наймача, співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги, регрес). Якщо хтось із співвласників, наймачів відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники, наймачі можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення із співвласника, наймача, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Застосовані судом правові висновки сформульовано в постановах Верховного Суду від 19.08.2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20) та від 15.04.2021 року у справі № 638/5001/17 (провадження № 61-18650св20). Отже, судом встановлено, що відповідач користувався у спірний період квартирою та споживав житлово-комунальні послуги, був зареєстрований в зазначеній квартирі, і відповідно до закону зобов`язаний був оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Комунальні послуги були розраховані виходячи із кількості осіб, зареєстрованих у квартирі протягом усього часу, за який позивач просить стягнути відшкодування витрат. Позивачка на засадах диспозитивності цивільного процесу, на свій розсуд розпорядилася правами та обов`язками щодо обрання способу захисту, предмету та вимог позову та визначила відповідача. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що наймач, зареєстровані мешканці та інші особи, які фактично мешкають чи мешкали в житлі несуть спільну відповідальність по оплаті комунальних платежів на утримання житла, у зв`язку з чим, позовні вимоги наймача до інших наймачів, споживачів житлово-комунальних послуг, про відшкодування сплачених ним комунальних послуг є належним способом захисту.

Outcome: approved