Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є батьком відповідача. Його дружина [PERSON] померла [INFO] . Відповідач разом з ним не проживає і зовсім не піклується про нього та не проявляє турботу, не допомагає матеріально. Станом на момент подачі позову йому 84 роки і в силу його віку в нього незадовільний стан здоров`я, тому він потребує матеріальної допомоги на придбання ліків, на придбання продуктів одягу. Станом на момент подачі позову до суду ним подані заяви до Уманського РВ національної поліції України в Черкаській області щодо викрадення його транспортного засобу, щодо викрадення оригіналів документів, а саме двох державних актів на земельні ділянки та щодо викрадення солярного пального. Вважає, що оскільки його син не проявляє турботи про нього, не піклується, не допомагає матеріально, він вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення з сина - [PERSON] на його користь аліментів в розмірі частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% відсотків від прожиткового мінімуму непрацездатних осіб починаючи стягувати від дня пред`явлення позовної заяви до суду. Ухвалою судді від 31.03.2023 року після надходження до суду інформації про зареєстроване місце проживання відповідача відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, а також роз`яснено відповідачу його право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у визначений строк з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Розгляд справи був призначений без виклику сторін. Відповідач подав на адресу суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечував проти задоволення позову, оскільки вважає, що позовні вимоги не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. На його думку, викладені в ньому вимоги не відповідають дійсним обставинам життя, тому просив у задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом достовірно встановлено про те, що відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] від 21 березня 2023 року, виданого повторно Уманським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), позивач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . На цей час позивач є пенсіонером, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] , виданим 23.02.2012 року Пенсійним фондом України довічно. На час розгляду справи позивачу виповнилося 86 років. Згідно акту від 16.03.2023 року, складеного виконавчим комітетом Ладижинської сільської ради, [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] - не проживає. Відповідно до талону повідомлення ЄО №2687 [PERSON] звернувся на лінію 102 з повідомленням про те, що 11.03.2023 з його будинку по [ADDRESS] викрадено два акти на земельний пай та присадибну земельну ділянку, підозрює сина [PERSON] . Відповідно до талону повідомлення ЄО №2015 [PERSON] звернувся на лінію 102 з повідомленням про те, що 24.02.2023 за адресою [ADDRESS] викрадено 2 каністри палива (солярки) по 20 л приблизно 35 літрів та 2 пусті каністри, підозрює сина [PERSON] . Згідно довідки №186/02-25/02-11 від 15.05.2023, виданої Ладижинською сільською радою Уманського району Черкаської області, [PERSON] , житель села Фурманка Уманського району відповідно до постанови КМУ від 23.09.2020 №859 «Деякі питання призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі» отримував компенсаційні виплати за надання соціальних послуг особам похилого віку з 24.11.2021 по 23.11.2022 року. Заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів на своє утримання, позивач посилається на те, що відповідач не проявляє про нього турботу, не піклується і не допомагає матеріально, а він є непрацездатним, особою похилого віку, має незадовільний стан здоров`я і потребує матеріальної допомоги. При вирішенні спору про стягнення з відповідача аліментів на утримання непрацездатного батька, суд враховує, що положеннями статті 51 Конституції України встановлений обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до частини першої, третьої статті 172 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування. Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність таких двох обов`язкових підстав, як непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. При цьому, непрацездатним вважається той із батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, за цими правилами суд надає оцінку доказам, які є в матеріалах справи та на які сторони посилаються, як на підтвердження своїх вимог та заперечень, та не може вважати встановленими факти, які не підтверджені наявними у справі доказами. Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд зазначає, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених обставин є обов`язковим, оскільки такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43, 57 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст. 229 ЦПК України, визначено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його скрутного матеріального становища, необхідності постійного догляду та піклування. Разом з тим, відповідачем надано докази на підтвердження того, що протягом 2021-2022 років він здійснював догляд за батьком, надавав позивачу соціальні послуги. Крім того, позивач має право власності на земельну ділянку та паї, що можуть бути використані ним на власний розсуд, для забезпечення матеріальних потреб. Також, необхідно врахувати, той факт, що позивач [PERSON] є пенсіонером та, відповідно отримує щомісячне пенсійне забезпечення у виді виплат від Пенсійного фонду України. Отже, за встановлених обставин, позивачем не доведена його необхідність у матеріальній допомозі, що виключає виникнення обов`язку відповідача, як повнолітнього сина позивача, в утриманні свого батька. Враховуючи вищевикладене, позов [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька не підлягає до задоволення. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат в порядку ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з відповідним позовом судовий збір не було сплачено, оскільки він є інвалідом другої групи. Доказів на підтвердження понесених інших судових витрат позивачем не надано. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed