Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-02 00:00:00

18.03.2024 року представник позивача [PERSON] - адвокат Головченко О.А. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яким, з урахуванням приписів ст..ст.203, 229 ЦК України, просив визнати недійсним Договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М. 25.08.2009 року за №797. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача вказав, що 25.08.2009 року, [PERSON] , за письмовою згодою своєї дружини [PERSON] , подарував належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] їх доньці [PERSON] .. Зазначив, що оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки під час його укладення [PERSON] помилявся, щодо обставин, які мають істотне значення, а саме враховуючи важкий стан свого здоров`я (видалення у 2005 році правої нирки, та встановлення 2 групи інвалідності) та наявність інших супутніх захворювань, мав намір та вважав, що укладає договір довічного утримання, оскільки сам та його дружина, з урахуванням їх віку та стану здоров`я, потребували постійної сторонньої допомоги. Вказав, що все життя подружжя [PERSON] турбувалися та надавали допомогу своїм дітям, особливо донці, та мали повну впевненість що вона забезпечить їх старість. Підписуючи вказаний договір позивач та його дружина були впевнені, що забезпечують собі догляд та турботу зі сторони доньки, якій і мала дістатися спірна квартира, після смерті батьків. Вважали, що [PERSON] , підписуючи вказаний договір виконуватиме різні господарські доручення, за необхідності закуповуватиме продукти та медикаменти, слідкуватиме за чистотою у квартирі. За необхідністю буде супроводжувати батьків до лікаря та стежити за їх психологічним станом, створюватиме доброзичливу та комфорту атмосферу за допомогою спілкування та моральної підтримки. Зазначив, що з моменту укладання договору та до 2023 року, позивач з дружиною проживали та були зареєстровані у вказаній квартирі, ключі від квартири відповідачці не передавали, особисто несли витрати по сплаті комунальних послуг та утриманню нерухомого майна, вважаючи квартиру своєю власністю. При цьому будь-якого іншого житла позивач не має. Певний час, після укладання договору, відповідачка спілкувалася з батьками та піклувалася про них, в подальшому турбота [PERSON] про батьків почала зменшуватися. З початку 2023 року відповідач почала створювати конфлікті ситуації та в подальшому змінила замки на вхідних дверях та заборонила подружжю [PERSON] проживати у квартирі, в послідуючому зняла їх з реєстрації за вказаною адресою. Тільки після звернення до фахівця за юридичною допомогою, [PERSON] зрозумів, що весь час помилявся, щодо правової природи укладеного ним правочину, що і слугувало підставою для його звернення до суду з даним позовом. Ухвалою від 22.03.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідач [PERSON] відзив на позову заяву не подавала. 19.04.2024 року на виконання ухвали суду від приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу надійшли завірені копії спірного Договору дарування №797 від 25.08.2009 року та документів, які слугували підставою для його укладення. Ухвалою суду від 17.07.2024 року закрито підготовче провадження по справі з призначенням розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Підтвердив фактичні обставини викладені у позовній заяві. Наполягав на тому, що на час укладання договору, він та його дружина [PERSON] за своїм станом здоров`я, потребували постійного догляду, та він був переконаний у тому, що укладає договір довічного утримання, з тією метою, щоб донька допомагала їм. Також був переконаний, що квартира продовжує перебувати у його власності. Зазначив, що нотаріусом йому не було належно роз`яснено наслідки укладання договору. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Головченко О.А. заявлені позовні вимоги підтримав. Вважав доведеним той факт, що [PERSON] , помилився щодо правової природи, прав та обов`язків сторін договору, вважаючи що підписує договір довічного утримання, що з урахуванням його віку, стану здоров`я, наявності ряду важких хронічних захворювань, і потреби як його так і дружини у постійному сторонньому догляді, свідчить про укладення спірного договору під впливом помилки. В судовому засіданні відповідач [PERSON] вказала, що заявлений позов не визнає. Стверджувала, що позивач цілком усвідомлював, що підписує саме договір дарування. Правову природу та наслідки укладення якого були роз`яснені їм нотаріусом Не спростовувала того факту, що її батьки періодично проживали у квартирі [ADDRESS] , та періодично сплачували комунальні послуги, як і того факту, що особові рахунки по сплаті комунальних послуг на своє ім`я вона не переоформлювала. Стверджувала, що станом на серпень 2009 року ні позивач на третя особа за станом свого здоров`я не потребували сторонньої допомоги, вели досить активний спосіб життя. Вважала, що причиною звернення позивача до суду з даним позовом, стало те, що батьки мають намір передати вказану квартиру її брату, у будинку якого, розташованому у Великій Коренисі м.Миколаєва, наразі проживають. У судовому засіданні третя особа [PERSON] просила позовні вимоги задовольнити. Стверджувала, що вони з позивачем були впевнені, що укладають договір довічного утримання. Вказала, що особисто їй нотаріусом не було роз`яснено правову природу та наслідки договору, згоду на укладення якого позивачем вона надавала, а тому була переконана у тому, що надає згоду на укладення саме договору довічного утримання. Третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М. до судового засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про час та місце проведення судового засідання була повідомлена своєчасно належним чином. Суд, вислухавши пояснення сторін, третьої особи, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З огляду на ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У п.33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому безоплатне майно (дарунок) у власність. Предметом договору дарування можуть бути зокрема, нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК України) Обов`язковою (істотною) умовою договору дарування нерухомої речі відповідно до статті 719 ЦК України є укладання його в письмовій формі та нотаріальне посвідчення. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 25.08.2009 року між дарувальником [PERSON] з однієї сторони та обдарованою [PERSON] з другої сторони було укладено Договір дарування (далі Договір) який було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М. за №797. За умовами вказаного договору дарувальник передає а обдарована приймає у власність квартиру [ADDRESS] . Договір підписано особисто сторонами. Умови договору є чітко визначеними. Пунктами 3.1 - 3.2 зазначеного Договору сторони підтвердили, факт роз`яснення їм нотаріусом вимог законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків правочину, що укладається. Також сторони підтвердили, що цей договір не носить характер фіктивного чи удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачено ст.ст.234, 235 ЦК України. Також сторони договору підтвердили факт їх ознайомлення зі змістом ст.ст.182, 215-220, 225, 228-236, 717-728 ЦК України. Відповідно до п.п.3.7. Договору, сторони підтвердили розуміння ними природи договору дарування, який є безоплатним, та відсутність у дарувальника права вимагати від обдарованої вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Відповідно до п.п.3.8 Договору, сторони підтвердили відсутність у них обставин, які примусили їх укласти вказаний договір на невигідних умовах, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають. Як на підставу заявлених вимог про визнання недійсними оспорюваного договору дарування, позивач посилався на те, що вказаний договір вчинено ним під впливом помилки. Суд вважає доводи позивача необґрунтованими та не доведеними належними та допустимими доказами, виходячи з наступного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст..76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. Згідно з вимогами ст.ст. 202-204 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Верховним Судом у Постанові від 03.10.2018 року у справі №759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України, відповідно до якого під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. При чому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). При цьому слід відмітити, що незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Так на підтвердження заявлених позовних вимог [PERSON] надано документи, які підтверджують той факт, що особові рахунки у компаніях, що надають житлово-комунальні послуги, а саме ТОВ « Нафтогаз», АТ «Миклаївобленерго» за адресою [ADDRESS] , були оформлені на його ім`я, окрім того надано копії квитанцій, щодо сплати житлово-комунальних послуг за період з 2021-2023 роки. Медичну документацію щодо стану свого здоров`я, а саме: висновок УЗД черевної порожнини та нирок від 23.12.2004 року; Виписка з медичної карти стаціонарного хворого хірургічного відділення №1252/261 МОЛ №1, відповідно до якої у період з 07.04.2014 по 04.2014 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом доброякісна гіперплазія простати ІІ ст. ІБС. Кардіосклероз атеросклеротичний. ГБ-ІІст. СН-1; Протокол контурного аналізу від 29.06.2023; Висновок мультиспіральної комп`ютерної томографії заочеревного простору та малого тазу від 03.07.2023 відповідно до якого у позивача виявлено СКХ- конкременти в інтрамуральному відділі лівого сечоводу та лівої нирки. Стан після правобічної нефректомії. Суюкапсулярні, інтерапаренхіматозні та парапельвіктальні кісти лівої нирки. Грижа стравохідного отвору діафрагми. КТ-ознаки жирового гепатозу. Кіста печінки. Кіста селезінки. Жирова дистрофія підшлункової залози. Диветрикульоз сигмоподібної кишки. Гіперплазія передміхурової залози. Атеросклероз черевного відділу аорти; Виписка з медичної карти стаціонарного хворого №4917 КНПММР «Міської лікарні швидкої медичної допомоги», відповідно до якої у період з 03.07.2023 по 06.07.2013 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом СКХ. Камені нижнього відділу та порожнини єдиної лівої нирки №20.2. Ускладнення лівобічна ниркова коліка; Виписка з медичної карти стаціонарного хворого №4917 КНПММР «Міської лікарні швидкої медичної допомоги», відповідно до якої у період з 24.09.2023 по 03.10.2023 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом Камені єдиної лівої нирки №20.2. Медичну документацію третьої особи, а саме: Протокол МРТ дослідження головного мозку від 05.02.2020, відповідно до якого у [PERSON] виявлено мр утворення тім`яної області з права, по типу менінгіоми. Кавернозна ангіома тім`яної долі лівої гемісфери. Ознаки хронічної недостатності мозкового кровообігу. Помірна внутрішня, асиметрична гідроцефалія; Висновок УЗД щитоподібної залози від 14.07.2021; Висновок лікаря невролога від 15.09.2021, відповідно до якого у [PERSON] встановлено діагноз менінгеома тім`яної області справа. Кавернозна ангіома тім`яної долі лівого потиличного нерва справа, рецидивуючий перебіг Парціальні напади; Консультативний висновок лікаря ендокринолога від 27.11.2021, відповідно до якого у [PERSON] встановлено діагноз множинновузловий зоб, еутіриоз?; Протокол контурного аналізу від 26.12.2022 року; Протокол контурного аналізу від 31.10..2023 року; Консультативний висновок від 20.11.2023,відповідно до якого у [PERSON] встановлено діагноз ІХС, альтеросклеротичний. СН І.ст. Також надано копію заяви від 12.07.2023 до МРУП ГУНП у Миколаївській області, щодо вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, що виразилося у створені перешкод йому та [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] . Повідомлення т.в.о. начальника МРУП ГУНП у Миколаївській області, відповідно до якого у внесені до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення за вищезазначеною заявою від 12.07.2023 було відмовлено, з урахуванням відсутності складу кримінального правопорушення. Повідомлення т.в.о. начальника ВЧС УПП в Миколаївській області №155аз/41/16/03-2023 від 08.12.2023, надане на запит адвоката Головченка О.А., зі змісту якого вбачається, що позивач 03.11.2023, 06.11.2023, 05.12.2023 звертався на скорочений номер виклику поліції «102», та за викликами виїжджали наряди МРУП. Повідомлення начальника відділу УОАЗтаОР ГУНП у Миколаївській області №16-08/25-2023 від 13.12.2023, надане на запит адвоката Головченка О.А., зі змісту якого вбачається, що 03.11.2023, 06.11.2023, позивач звертався на спецлінію «102», з повідомленнями про те, що його донька [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , вчиняє домашнє насильство відносно батьків та виганяє їх з квартири. Вкахзані повідомлення були зареєстровані в ЄО МРУП ГКНП у Миколаївській області за №15695 та №15864. Вказані повідомлення відпрацьовувалися працівниками МРУП ГУНП у Миколаївській області. Факти вчинення відповідачем щодо позивача та третьої особи домашнього насильства, не підтвердилися. Повідомлення за підписом першого заступника міського голови №5547/02.02.0-40/09/14/23 від 22.12.2023, надане адвокату Головченко О.А., за результатами розгляду його заяви до виконавчого комітету ММР від 18.12.2023, щодо вжиття невідкладних заходів реагування до [PERSON] , зі змісту якого вбачається, що фахівцями Міського територіального центру соціального обслуговування було здійснено обстеження умов проживання [PERSON] та [PERSON] .. Зі слів сусідки та самого подружжя [PERSON] , встановлено, що наприкінці 2023 року, [PERSON] змінила замки на вхідних дверях квартири [ADDRESS] , та вигнали батьків з квартири. На час проведення перевірки, подружжя [PERSON] проживають у двоповерховому приватному газифікованому будинку з усіма зручностями за адресою [ADDRESS] . Будинок належить їх сину [PERSON] , який на даний час пооживає разом з сім`єю у м.Одесі. Повідомлення [PERSON] від 30.01.2024 до МРУП ГУНП у Миколаївській області, щодо вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, що виразилося у створені перешкод йому та [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] . Перша сторінка позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, з відміткою про її подачу до Заводського районного суду м.Миколаєва 06.10.2023. Надаючи оцінку наданим позивачем доказам, суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного договору, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати підставою для його розірвання, у передбачених законом випадках. З урахуванням зазначеного, на переконання суду, надані позивачем у якості доказів медичні документи, не підтверджують стану здоров`я позивача на момент укладення спірного договору, не містять даних, щодо наявності у [PERSON] хвороб, які б могли впливати на його розуміння правової природи вказаного договору, як і не підтверджують той факт, що станом на серпень 2009 року, у віці 66 років, позивач чи третя особа у віці 69 років потребували постійного стороннього догляду. Також суд звертає увагу на покази свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які при дачі показів у судовому засіданні пояснили, що є сусідами по під`їзду з позивачем та третьою особою. Зазначили, що подружжя [PERSON] проживали у квартирі [ADDRESS] починаючи з 1994 року. Фактично проживали постійно, за виключенням часу коли здавали квартиру в оренду. Свідки стверджували, що позивач з дружиною проживали у квартирі удвох, самостійно здійснювали ремонт та утримання житла. Вказали, що відповідачку [PERSON] у під`їзді та квартирі не бачили. Таким чином, вказані покази свідків частково спростовують твердження позивача, що він та його дружина з урахуванням віку та стану свого здоров`я потребували у 2009 році постійного стороннього догляду. Як і ті твердження, що після укладання договору, відповідач вчиняла дії, які б свідчили про наяність обставин, щодо надання нею постійної допомоги позивачу та [PERSON] , та сприймалися б [PERSON] як виконання [PERSON] своїх обов`язків по договору довічного утримання. У противагу вищевикладеним показам, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , зазначали, що подружжя [PERSON] тривалий час проживають у с.Велика Корениха м.Миколаєва. Надаючи оцінку вказаним показам свідків, суд приходить до висновку, що вони фактично не містять будь-яких обставин щодо предмету доказування у даній справі, а містять лише інформацію, щодо місця проживання подружжя [PERSON] у певні періоди часу. Факт сплати позивачем комунальних послуг та не переоформлення [PERSON] особових рахунків на своє ім`я, що підтверджується копіями договорів, актів та квитанцій, сам по собі не може свідчити про наявність у позивача на момент укладення договору переконання, що ним підписується саме договір довічного утримання. Письмові докази, що до звернення позивача до правоохоронних органів, лише вказують на погіршення у 2023 році особистих відносин між батьками та донькою. Окрім того, як було встановлено працівниками МРУП ГУНП у Миколаївській області, фактів вчинення домашнього насильства відповідачем відносно своїх батьків не встановлено. Погіршення відносин між дарувальником та обдарованою, після чого [PERSON] став звертатися до правоохоронних органів, а в послідуючому і з даним позовом до суду, свідчить про зміну намірів позивача щодо відчуження квартири, уже після укладення договору дарування, а не свідчить про помилку стосовно правової природи договору під час його укладення. Верховний Суд у Постанові від 15.09.2021 у справі № 161/17523/16-ц, зазначив, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Оцінюючи вище вказані докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не довів, що на момент укладення оспорюваного договору дарування він помилявся стосовно його правової природи, а також що існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, [PERSON] усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення, що і підтвердив власним підписом. Слід зазначити, що посилання [PERSON] на те, що спірну квартиру він вважав своєю власністю, є необґрунтованими, оскільки договір дарування, підписний позивачем, містить чітке визначення порядку переходу права власності на подарунок до обдарованої (п.п.2.1 Договору) Також суд вважає необґрунтованими твердження третьої особи, щодо того, що нотаріусом їй не було роз`яснено правову природу договору, який підписує позивач, та на укладання якого вона дає згоду, оскільки у матеріалах нотаріальної справи, міститься особисто підписана [PERSON] заява, щодо надання нею згоди своєму чоловіку [PERSON] саме на дарування належної їм на праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] . При цьому, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, що вік [PERSON] (69 років) чи стан здоров`я, не давай їй можливості усвідомлювати, згоду на укладення якого договору вона надає позивачу. Неприязні стосунки позивача з відповідачем на сьогодні не свідчать про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення нею правочину у 2009 році З досліджених судом доказів встановлено, що позивач змінив наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення. За такого, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення заявлених позовних вимог як таких, що не знайшли свого підтвердження та обґрунтування в розумінні приписів ст.ст..215, 229 ЦК України. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. Відповідно до Довідки до огляду МСЕК №002160 від 07.04.2005 року [PERSON] встановлено другу групу інвалідності. Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II групп. У зв`язку з тим, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено у повному обсязі витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави..

Outcome: dismissed