Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

[PERSON] в особі представника - адвоката Еймсонт Є.А. 06 лютого 2024 року звернулася до суду з вказаним позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] та свої вимоги обґрунтовує тим, що 11 січня 2022 року вона була прийнята відповідачем на роботу на посаду менеджера (управителя) персоналу. З початком широкомасштабного вторгнення 11 березня 2022 року вимушена була залишити територію України. Відповідач повідомив, що трудові відносини з позивачем призупинені до закінчення військового стану. Наскільки відомо позивачці, відповідач також залишив територію України. 25 квітня 2023 року позивачка повернулася в Україну. Відповідач в телефонному режимі підтвердив, що трудові відносини все ще призупинені. Наприкінці весни 2023 року позивачка завагітніла. На початку 2024 року, маючи на меті оформити декретну відпустку, відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами, та відповідні соціальні виплати, вона звернулася до органів пенсійного фонду, працівники якого повідомили про те, що позивачку звільнено з роботи за згодою сторін. 12 січня 2024 року позивачка направила засобами поштового зв`язку рекомендованого листа відповідачу, в якому просила надати копію наказу про звільнення, копію документа щодо згоди позивача на звільнення, копію наказу про призупинення трудових відносин, а також відомості про нараховану заробітну плату за весь період роботи із зазначенням розміру середньоденної заробітної плати, однак відповідач лист не отримав. 20 січня 2024 року в особистому кабінеті порталу Пенсійного фонду в записах щодо роботи позивачки зазначено, що 31 березня 2023 року вона була звільнена за згодою сторін, п.1 ст. 36 КЗПП, наказ №5/23 від 31 березня 2023 року. Позивачка зазначає що жодної заяви про звільнення з роботи не подавала, в будь-який інший спосіб своє волевиявлення на звільнення не виявляла. Розрахунок при звільненні не отримувала. Жодним способом ані засобами поштового зв`язку, ані електронною поштою чи месенджерами накази про звільнення чи призупинення трудових відносин з відповідачем не отримувала. Відтак вважає своє звільнення незаконним та просить суд поновити її на роботі. Відповідно до ст. 233 КЗПП із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу розпорядження) про звільнення. Позивач копію наказу про звільнення не отримувала, лист з проханням видати копію наказу відповідач не отримав. Про ймовірне звільнення дізналася 10 січня 2024 року, 20 січня 2024 року на порталі пенсійного фонду в особистому кабінеті дізналася про підставу звільнення та реквізити наказу. Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просить визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду, поновити строк, прийняти позовну заяву до розгляду; визнати незаконним наказ № 5/23 від 31 березня 2023 року про звільнення її з роботи; поновити позивачку на роботі у відповідача на посаді менеджер (управитель) персоналу; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу виходячи з середньоденної заробітної плати 302,83 грн., покласти судові витрати на відповідача. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 12 лютого 2024 року відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено судове засідання на 03 квітня 2024 року о 09 год.00 хв. 29 лютого 2024 року від представника ФОП [PERSON] - адвоката Тітаренка О.О. надійшов відзив на позов, в якому заперечує проти позовних вимог. Вказує про те, що 11 січня 2022 року позивачка була прийнята на посаду менеджера (управителя) персоналу. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютото2022 року № 64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та станом на сьогодні є діючим. Розуміючи складну ситуацію, приймаючи до уваги можливі рішення працівників про переміщення до більш безпечних територій чи виїзд за кордон, відповідач з розумінням ставився до того, що частина працівників не вийшла на роботу та їх неявку на роботу не вважав прогулом, а лише табелював як НЗ (неявка з нез`ясованих причин). Отже, з 24 лютого 2022 року позивач перестала з`являтись на роботу. Відома відповідачеві адреса реєстрації місця проживання позивача є м. Таврійськ Херсонської області (тимчасово окупована територія). Через викладені обставини позивачка з 24 лютого 2022 року по дату звільнення була протабельована як НЗ (неявка з нез`ясованих причин). Відповідач не зупиняв роботу, як вбачається з табелів обліку використання робочого часу за період з 01 лютого 2022 року по 31 березня 2023 року. Позивачка мала можливість зв`язатися з відповідачем та повідомити про причини неявки на роботу (в позовній заяві зазначає, що відома електронна пошта, телефон). Оскільки працівник (позивачка) був відсутній на роботі та не надав жодної інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль, з урахуванням того, що пройшло вже більше року з моменту першого нез`явлення позивача на роботу, відповідачем було прийнято рішення про звільнення позивачки за п. 8-3 ст. 36 КЗпП України. Про відсутність позивачки на робочому місці понад чотири місяці поспіль складено акт від 31 березня 2023 року № 1 та видано Наказ № 5/23 (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 31 березня 2023 року. Відповідач намагався зв`язатись з позивачем, але це не видалось за можливе. Скановану копію Наказу № 5/23 від 31 березня 2023 року направлено позивачці месенджером Viber (наразі переписка з позивачем не збереглась, але відповідач спробує її відновити). Жодної реакції на вказане повідомлення від позивачки не надійшло. В лютому 2022 року було здійснено останню виплату заробітної плати позивачеві. Оскільки з 24 лютого 2022 року позивачка не працювала, розрахунок при звільненні не здійснювався. Таким чином, позивачку було звільнено у відповідності з вимогами чинного законодавства. Разом з тим, під час подання звітності до Пенсійного фонду України було допущено технічну помилку та вказано, як підставу звільнення, п. 1 ст. 36 КЗпП України, в подальшому помилку було виправлено. Вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду за вирішенням трудового спору. Копію наказу № 5/23 від 31 березня 2023 року (про звільнення) на виконання вимог Закону було направлено 31 березня 2023 року позивачці засобами зв`язку, а саме месенджером Viber (наразі переписка з позивачем не зберіглась, але відповідач спробує її відновити). Жодної реакції на вказане повідомлення від позивачки не надійшло. Такий спосіб пересилання документів був узгоджений між роботодавцем та працівниками у відповідності до ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (У період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником). Оскільки законом не встановлено форму погодження, то в даному випадку погодження було здійснено в усній формі по телефону. Також відповідач був позбавлений можливості направити копію Наказу про звільнення іншим чином, оскільки, як вбачається з кадрових документів та підтверджується наданим позивачем Витягом з реєстру територіальної громади, місцем проживання позивача є: [ADDRESS] . Відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 (зареєстровано в Мінюсті від 23 грудня 2022 року за № 1668/39004) «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» Таврійська міська територіальна громада відноситься до тимчасово окупованих російською федерацією територій України, де не здійснюється діяльність АТ «Укрпошта». Тобто, станом на дату звільнення направити копію наказу про звільнення на зареєстровану адресу позивачки не видавалось за можливе. Крім того, весь час позивачка не була позбавлена доступу до електронного кабінету на порталі Пенсійного фонду України. Дивним чином, позивачка, яка з її слів, не отримувала жодного наказу (в т.ч. про призупинення трудових відносин), не поцікавилась чому вона майже рік не отримує заробітну плату, не поцікавилась чи сплачує відповідач за неї, зокрема, єдиний соціальний внесок тощо. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 233 КЗпП України, позивачка мала право звернутись до суду за вирішенням спору у місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, тобто задовго до 08 лютого 2023 року. При цьому, позовна заява не містить жодної згадки про поважність причини, яка б об`єктивно перешкоджала чи створювала труднощі позивачеві, у передбачені законом, строки звернутись до суду, поцікавитись станом свого працевлаштування дистанційно або безпосередньо у роботодавця (більш того, позивачка одружилась 16 вересня 2023 року у м. Суми). Позивачка взагалі не наводить жодних причини, чому строк, передбачений ч. 2 ст. 233 КЗпП України, нею пропущено. Позивачка навіть не може визначитись з датою, коли йому стало відомо про «імовірне звільнення» - вказує 10 січня 2024 року та 20 січня 2024 року. Позивачка, після усвідомлення «імовірного звільнення», лише 12 січня 2024 року направила лист із запитом про надання копій документів та аж через 10 днів спромоглася зайти до особового кабінету на порталі Пенсійного фонду України та перевірити «імовірність». Слід зауважити, що лист, який відповідач не отримав, направлено на адресу, відмінну від адреси відповідача. Хоча про те, що позивачка була працевлаштована саме у ФОП [PERSON] із реєстрацією за адресою: [ADDRESS] їй було достеменно відомо. З офіційного сайту судової влади розділ «Стан розгляду справ» (https://court.gov.ua/fair/) вбачається, що позивачка звернулася з позовом лише 06 лютого 2024 року, після закінчення дії карантину, коли продовження строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України, вже не діяло. 3 кінця лютого зв`язок з позивачкою було втрачено. Відповідач не повідомляв про призупинення трудових відносин з позивачкою. Наказ про призупинення трудових відносин не приймався. Позивачка не повідомляла про своє місце перебування, в т.ч. за межами України. 25 квітня 2023 року позивачка повернувся в Україну. Відповідач в телефонному режимі підтвердив, що трудові відносини все ще призупинені. Дата повернення позивачки в Україну жодним чином не підтверджена. Жодних контактів відповідача з позивачкою, в т.ч. 25 квітня 2023 року, не було. Позивачка не повідомляє, за яким телефоном відбувся «контакт». Жодних доказів такого телефонного контакту» не надано. Про свою вагітність позивачка роботодавця не повідомила. Але у вересні 2023 року, як вбачається з матеріалів доданих до позову, позивачка вийшла заміж, змінила прізвище, паспорт, отримала нову картку платника податків тощо. Про дані зміни роботодавця не повідомила. Роботодавець, у разі зміни прізвища працівника, має внести зміни до низки облікових та бухгалтерських документів, документів кадрової документації, зокрема: трудової книжки, особової картки, особової справи, табеля обліку робочого часу, графіка відпусток, платіжних документах на виплату заробітної плати тощо. Отже, сумнівним видається, що працівник (який вважає, що він працевлаштований), перебуваючи у м. Суми (місце роботи), не звертається до роботодавця з повідомленням про зміну свого прізвища, сімейного стану тощо. В той же час, логічним є те, що працівник -менеджер (управитель) персоналу, достеменно знаючи про своє звільнення, не подає вказані відомості колишньому роботодавцеві. Посилання позивача на звернення до органів пенсійного фонду на «початку 2024 року», лист від 12 січня 2024 року, отримання інформації з особового кабінету на порталі Пенсійного фонду України є нічим іншим, як спробою виправдання необґрунтованого та безпідставного пропуску строку звернення до суду. Зауважує, що лист, який відповідач не отримав, направлено на адресу, відмінну від адреси відповідача. Хоча про те, що позивачка була працевлаштована саме у ФОП [PERSON] із реєстрацією за адресою: [ADDRESS] їй було достеменно відомо (трудова книжка у позивача). З урахуванням викладеного, вважає, що направлення вказаного листа є маніпулятивною спробою показати необізнаність позивача про своє звільнення. З урахуванням підстав для звільнення (відсутність позивача на робочому місці понад чотири місяці поспіль, відсутність інформації про місце перебування позивача) твердження позивача про відсутність її заяви та волевиявлення на звільнення відповідає дійсності та не заперечується відповідачем. Разом з тим, наказ про звільнення направлявся позивачеві, про що зазначалось раніше. Зважаючи на викладені обставини, просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, застосувати наслідки пропущення строку для звернення до суду, передбаченого ст. 2133 ЦПК України (а.с. 40-46). 03 квітня 2024 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді Сидоренко А.П. у відпустці за сімейними обставинами, розгляд справи відкладено до 24 травня 2024 року, о 13 год. 00 хв. 10 травня 2024 року від представника позивачки [PERSON] - адвоката Еймсонт Є.А. надійшла відповідь на відзив на позов, в якій зазначає, що у відповіді на відзив представник відповідача зазначає, що копія наказу про звільнення направлялася позивачу, проте жодних доказів цьому не надає. Позивач стверджує що жодних наказів про своє звільнення не отримувала ані засобами поштового зв`язку, ані електронною поштою, ані в месенджерах. Наприкінці березня 2022 року представники відповідача примушували позивачку, всупереч вимогам чинного законодавства, звільнитися за власним бажанням, направляли у месенджері зразки заяви про звільнення за власним бажанням. Позивачка відмовилася, в подальшому сторони домовилися, що позивачка продовжить виконувати посадові обов`язки після закінчення військового стану. Дана обставина підтверджується перепискою у месенджері viber. Крім того, для виконання службових обов`язків позивачу був виданий відповідачем мобільний телефон, з приводу його повернення між сторонами велася переписка, в т.ч. засобами поштового зв`язку. Так у поштовому відправленні від 05 грудня 2022 року на ім`я позивачки була отримана розписка [PERSON] про отримання від позивачки телефону. У відповідь вона направила листа про те, що буде зберігати телефон до моменту свого звільнення по закінченню військових дій на території України. Даний лист був направлений 15 грудня 2022 року. Вищезазначене підтверджує той факт, що сторонам були відомі контактна інформацію щодо один одного, зв`язок підтримувався, та відповідач не був позбавлений можливості направити наказ про звільнення на ім`я позивачки або вимоги приступити до роботи. Сам факт направлення розписки про отримання телефону свідчить про наявність інформації у відповідача про місцезнаходження позивачки та причини відсутності її на роботі. Жодних заходів спрямованих на поновлення виконання позивачкою своєї трудової функції з боку відповідача не вживалось, що свідчить про наявність узгодженої позиції між сторонами щодо часу поновлення позивачкою своєї роботи. Позивачка наголошує, що з 03 квітня 2014 року користується номером телефону [NUMBER] (до якого прив`язані додатки Viber, WhatsApp) відповідачу достеменно був він відомий, останній не був позбавлений можливості повідомити про необхідність продовжувати виконувати трудові обов`язки або звільнити в порядку передбаченому чинним законодавством. Зміна підстави для звільнення позивачем розцінюється як спроба надати звільненню характер законного, оскільки відповідач вочевидь не може надати докази волевиявлення позивачки на звільнення за згодою сторін. Втім позивачка зазначає, що інформація про причини відсутності її на роботі відповідачу була відома, жодних дій спрямованих на поновлення виконання позивачкою своєї трудової функції не вживалося, відтак, на думку позивачки, відсутні законні підстави для звільнення її за п. 8-3 ч.1 ст. 36 КЗпП України. З урахуванням викладеного, просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с. 147-148). 08 травня 2024 року розгляд справи відкладено до 28 червня 2024 року, о 14 год. 00 хв. у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в Сумській області. 17 травня 2024 року від представника відповідача ФОП [PERSON] - адвоката Тітаренка О.О. надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначає, що нажаль, переписку у месенджері, в якому було відправлено копію наказу про звільнення відновити не вдалося. Звертає увагу на те, що позивач надає переписку з абонентом, який записано у неї як «ольга Работа ПОЛЬ...» та не надає скріншотів переписки саме з відповідачем. Зокрема, не надає скріншотів повідомлення з копією наказу. Жодної відповіді на повідомлення відповідача від позивачки не надходило. Дійсно, з початком широкомасштабного вторгнення відповідач доручив своєму працівникові [PERSON] спробувати зібрати інформацію, яка стосується робочого процесу: місцезнаходження працівників, місцезнаходження майна роботодавця, вжити заходів до оформлення повернення майна, хто з працівників бажає продовжувати працювати, хто бажає звільнитися тощо. Ользі було доручено лише комунікацію з працівниками. Приймати рішення, домовлятись від імені відповідача у неї повноважень не було. Більш того, будь-які офіційні домовленості, які пов`язані з трудовими відносинами, підлягають закріпленню документально і вже обмін такими документами може бути здійснено у відповідності до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (альтернативні способи комунікації). Як з`ясувалось, з наданої позивачем скріншотів-переписки в [PERSON] та позивачки дуже близькі дружні відносини, тому не вся інформація нею отримана була доведена до відповідача. Про те, що «сторони домовилися що позивач продовжить виконувати посадові обов`язки після закінчення військового стану» - відповідачеві невідомо і з переписки чітко не вбачається. Крім того, повідомлення [PERSON] «про домовленість» написано явно в саркастичному стилі: з нього вбачається, що [PERSON] говорить про непостійність позиції позивача та те, що вона постійно змінює рішення. Разом з тим, позивачкою надано лише витяги з переписки, які, на її думку, їй вигідні. Отримавши повну переписку, з метою надання суду можливості оцінити повну картину відносин, що склались, також надає переписку позивачки з [PERSON] . Звертає увагу суду, що з 06 вересня 2022 року навіть на повідомлення [PERSON] позивачка перестала відповідати. З`ясувавши, що частина працівників виїхала до Польщі, відповідач домовився зі своїм польським партнером - фірмою Artvending (відповідач не має відношення до даного підприємства, крім ділових зв`язків) про надання можливості їм працювати в їх офісі у Варшаві, тобто продовжувати працювати у відповідача віддалено (дистанційно, онлайн). Також було знайдено можливість допомоги зняти житло. Ольгою було передано вказану інформацію (повідомлення від 14 березня 2022 року). На таку пропозицію позивачка не погодилась та повідомила, що вже працює «в ужондепод Краковом» перекладачем (повідомлення від 18 березня 2022 року). Так, як позивачка вирішила працювати в Польщі, відмовилась працювати у відповідача віддалено, але про свій намір та місце перебування не повідомила, їй було запропоновано звільнитись. Позивачка категорично відмовилась (повідомлення від 22 березня 2022 року). Також позивачці було запропоновано повернути службовий телефон, направивши його за адресою польського партнера відповідача - Artvending. Позивачка відмовилась це робити, мотивуючи надуманими підставами. Очевидно, телефон відповідача їй був потрібен для роботи на польського роботодавця. 30 серпня 2022 року [PERSON] знов намагалась з`ясувати, де перебуває позивачка. У відповідь від позивачки отримано розлоге повідомлення від 05 вересня 2022 року, в якому вона хизується знанням законодавства, погрожує судом у разі її звільнення без відмітки у трудовій книжці. А також забороняє писати «всім її рідним». Ні адресу, ні місто свого перебування не вказує. Тобто, позивачка сама підтверджує той факт, що відповідач намагався отримати інформацію про її місцезнаходження через відомих йому родичів позивачки та заборонила це робити. Отже, переписка, [PERSON] з позивачкою, лише підтверджує суперечливість та недобросовісність поведінки позивача; не містить підтвердження домовленостей про продовження роботи позивачки після закінчення воєнного стану; містить підтвердження відмови позивачки продовжувати працювати у відповідача; підтверджує небажання позивачки надавати інформацію про її місце перебування; підтверджує заборону позивачки контактувати з її родичами. Так, щодо повернення телефону з позивачкою мала переписку у Vibег Ольга. Звертає увагу, що останнє повідомлення від позивачки датоване 05 вересня 2022 року. Позиція позивачки, що вона не бажає відправляти телефон поштою чи передавати його в Польщі представникам відповідача була врахована, і з метою заспокоїти позивачку, на випадок, якщо остання все ж вийде на зв`язок, відповідач передав партнерові Artvending розписки, в яких наперед підтвердив отримання телефону від позивачки (одна з датою, інша без дати). Яким чином та чому партнером були направленні розписки позивачці до отримання телефону - відповідачеві не відомо. Не виключає, що сталось якесь непорозуміння, або позивачка вимагала їх направлення у партнера, а останній, не розуміючи достеменно їх зміст, відправив їх. У будь-якому випадку про те, що розписки були направлені позивачці, відповідачу стало відомо лише з відзиву на позов. Відповідач добросовісно вважав, що їх буде передано лише в обмін на його майно (і це чітко вбачається з розписок). Також відповідач не отримував і заяви позивачки від 13 грудня 2022 року. Відповідно, відповідачеві не була відома контактна інформація позивачки. Твердження що «жодних заходів спрямованих на поновлення виконання позивачем своєї трудової функції з боку відповідача не вживалось, що свідчить про наявність узгодженої позиції між сторонами щодо часу поновлення позивачем свої роботи» не відповідає дійсності. Адже відповідач створив умови для віддаленої роботи позивачки за кордоном, довів дану інформацію до відома позивачки (через [PERSON] ), але остання відмовилась працювати. Наголошує, що за даним номером позивачка перестала відповідати з 05 вересня 2022 року. Разом з тим, відповідачем на Vibег була направлена сканована копія наказу про звільнення. Перебуваючи на території України, в період з 08 березня 2023 року по 19 березня 2023 року (до звільнення 31 березня 2023 року) та у період з квітня 2023 року, позивачка не вийшла на роботу, не повідомила роботодавця про свій намір працювати чи не працювати у нього, не надала підтверджуючі документи причин її відсутності тощо. Трудові відносини з позивачкою не зупинялись (відповідний наказ не видавався).Сама дія воєнного стану в Україні не дає підстав не ходити на роботу, а отже позивачка була зобов`язана з`явитись на робоче місце, надати документи на підтвердження поважності причин її відсутності протягом року. Чомусь позивачка «забула» вказати даний факт у позовній заяві та лише зазначила, що «25 квітня 2023 року позивач повернувся в Україну. Відповідач в телефонному режимі підтвердив, що трудові відносини все ще призупинені». Наведена вище маніпуляція позивача з датами її повернення в Україну лише підтверджує факт, що жодних контактів відповідача з позивачем, в тому числі 25 квітня 2023 року, не було. Позивач не повідомляє за яким телефоном відбувся «контакт». Жодних доказів такого «телефонного контакту» не надано, що вважає дивним з урахуванням тривалого зберігання нею переписок з «роботою» у месенджарах. Просить суд відмовити в задоволенні позову та стягнути з позивачки витрати на правову допомогу (а.с.159-164). 24 травня 2024 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 16 липня 2024 року 15 год. 30 хв. у зв`язку з клопотанням представника відповідача. 16 липня 2024 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 04 жовтня 2024 року 14 год. 30 хв. у зв`язку з необхідністю витребування доказів по справі. 04 жовтня 2024 року від представника Фізичної особи - підприємця [PERSON] - адвоката Тітаренка О.О. надійшли додаткові пояснення у справі (а.с. 205-208). 04 жовтня 2024 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 30 жовтня 2024 року, о 10 год.00 хв. у зв`язку з клопотанням представника позивачки. 30 жовтня 2024 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 03 грудня 2024 року, 11 год. 00 хв. у зв`язку з необхідністю витребування доказів по справі. 03 грудня 2024 року у зв`язку із перебуванням головуючого судді Сидоренко А.П. у додатковій відпустці справа не слухалася та відкладена до 30 грудня 2024 року 15-00 год. В зазначеному судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги в повному обсязі, представник відповідачки в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, що зазначені у відзиві. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином. Суд, заслухавши думку осіб, які з`явилися в судове засідання, дослдивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Під час судового розгляду встановлено, що 11 січня 2022 року позивачка [PERSON] була прийнята відповідачем ФОП [PERSON] на роботу на посаду менеджера (управителя) персоналу, що підтверджується копією трудової книжки (т. І а.с.5). З копії витягу з реєстру територіальної громади від 19 січня 2024 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (т. І а.с.7). З копії витягу з Індивідуальних відомостей за формою ок-5 вбачається, що [PERSON] звільнено з ФОП [PERSON] за ст. 36 п.1 КЗпП (наказ №5/23 від 31 березня 2023 року) (т. І а.с. 8). 16 вересня 2023 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копію свідоцтва про шлюб (т. І а.с.9). 12 січня 2024 року [PERSON] зверталася з письмовою заявою на адресу ФОП [PERSON] , в якій просила надати письмово відомості про те, чи перебуває на даний час вона на посаді менеджера (управителя) персоналу в ФОП « [PERSON] », на яку була прийнята 11 січня 2022 року. Також, просила повідомити, чи залишається на даний час вона працевлаштованою в ФОП « [PERSON] » на посаді менеджера (управителя) персоналу, чи призупинялась дія її трудового договору в період з 24 лютого 2022 року по теперішній час, на підставі якого наказу (розпорядження). У разі її звільнення просила надати в її адресу копії документів та відомості про її заробітну плату з зазначенням розміру середньоденної заробітної плати. Відповідь просила надіслати за адресою, [ADDRESS] (т. І, а.с.10). Згідно копії наказу (розпорядження) № 5/23 від 31 березня 2023 року, вбачається, що [PERSON] звільнено з посади менеджера (управителя) з персоналу на підставі п.8-3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відсутністю працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль (т. І а.с.34). З довідки ФОП [PERSON] від 28 лютого 2024 року № С0000000001 вбачається, що [PERSON] працювала в ФОП [PERSON] у період з 11 січня 2022 року по 31 березня 2023 року на посаді менеджер (управитель) з персоналу. Дохід з 11 січня 2022 року по 31 березня 2023 року склав 11810,53 грн.(т. І а.с.35). 31 березня 2023 року ФОП [PERSON] складено акт про те, що 31 березня 2023 року співробітниця [PERSON] , яка обіймає посаду менеджера (управителя) з персоналу, відсутня на робочому місці понад чотири місяці поспіль. Інформацію про причини відсутності понад чотири місяці поспіль [PERSON] не повідомлено, про місцезнаходження [PERSON] не відомо (т. І а.с.37). З копій табелів обліку робочого часу за період з 01 лютого 2022 року по 31 березня 2023 року вбачається, що [PERSON] працювала у відповідача у лютому 2022 року, з березня 2022 року по березень 2023 року напроти прізвища [PERSON] у табелях обліку використання робочого часу стоїть відмітка «нз» (т. І а.с.38-51). З копії закордонного паспорту [PERSON] , [INFO] вбачається, що у паспорті міститься відмітка про те, що 11 березня 2022 року вона виїжджала до Республіки Польща та повернулася назад до України 08 березня 2023 року (т. І а.с.149). Сторонами надано суду скріншоти переписки з додатку Вайбер між позивачкою та [PERSON] , зокрема з приводу пропозиції звільнення позивачки, та її відповіді, за характером якої вбачається, що вона не погоджується на звільнення та планує продовження трудових відносин після закінчення воєнних дій. Також в переписці обговорюється питання необхідності передачі належного відповідачу телефону, який був наданий позивачці. Останнє повідомлення від позивачки датоване 05 вересня 2022 року (т. І а.с.150, 166-179). 19 серпня 2024 року на адвокатський запит адвоката Тітаренка Олексія Департамент з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Пенсійного фонду України за результатами електронних баз даних, [PERSON] , авторизована як користувач вебпорталу з 05 травня 2022 року. 12 січня 2024 року отримала «код заяви» в Головному Управлінні Пенсійного фонду України в сумській області для реєстрації на вебпорталі за логіном та паролем. Інформація щодо дати та часу користування особистим кабінетом відсутня (т. І а.с.199,204). На адвокатський запит адвоката Тітаренка Олексія, компанія Artvending надала інформацію про те, що після початку військових дій в Україні, з метою підтримання братського народу України, керівництвом компанії було прийнято рішення про надання робочого офісу пану [PERSON] в Польщі - за місцем знаходження їхньої компанії. Пан [PERSON] перевів деяких українських співробітників у виділений нами офіс. І вони там певний період часу працювали. Також пан [PERSON] , повідомив їх, що його працівник [PERSON] може зв`язатись з ArtVending з метою передання його майна, а саме: мобільного телефону [PERSON] . На такий випадок пан [PERSON] залишив розписку без дати про отримання телефону, яку слід було передати або направити [PERSON] в разі передання нею телефону. Приблизно в середині листопада 2022 року до компанії Artvending зателефонувала особа, яка представилась [PERSON] та повідомила, що для неї можуть бути залишені документи. Їхній працівник це підтвердив (пані [PERSON] безпосередньо спілкувалась з співробітником компанії [PERSON] ). В подальшому [PERSON] попросила компанію [PERSON] направити документи за адресою [ADDRESS] , Ludrika 1, 34-114, Brzeznica та сказала, що направить телефон поштою. Не маючи підстав не довіряти людині, яка обіцяє щось зробити, розписку було направлено їй за вказаною адресою. Після цього в кінці листопада 2022 року був ще один дзвінок, у якому особа, яка назвалась [PERSON] повідомила, що не отримала розписки і просила направити розписку повторно. Вони передали вказану інформацію пану [PERSON] та ним було написано чергову розписку, яку і було в подальшому надіслано пані [PERSON] їхнім працівником. При цьому, компанією ArtVending не передавалась пану [PERSON] інформація щодо адреси надіслання розписок, а пан [PERSON] цією інформацією не цікавився. 16 грудня 2022 року від пані [PERSON] надійшов конверт з чистим аркушем. Вважаючи таке направлення помилковим, ArtVending не надано йому значення та не повідомлено про це пана [PERSON] (т. І а.с. 212,214). 29 листопада 2021 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір оренди (найму) офісного приміщення за адресою: м. Суми, вул. Харківська, буд. 39, 1 поверх (т. І а.с. 215-216). З копії витягу із сайту «Пошуку роботи в Україні» від 11 вересня 2024 року вбачається, що агенція Арт Вендінг шукає рекрутера для роботи в офісі відділення м. Суми та вказана адресоа: м. Суми, вул. Марка Вовчка, 1(т. І а.с.219). 18 жовтня 2024 року на адвокатський запит адвоката Тітаренка Олексія Департамент з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Пенсійного фонду України надав інформацію про те, що авторизація (реєстрація) на вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду України [PERSON] , за отриманим «код заяви» від 12 січня 2024 року в управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області, не була пройдена. Користувача не авторизовано. Інформація щодо дати та часу користування особистим кабінетом за іншими способами авторизації відсутня (т. І, а.с.243). З копій скріншотів з порталу електронних послуг Пенсійного фонду розділи «Мої документи» та «Мої звернення» вбачається, що з боку позивачки здійснювався вхід в особистий кабінет та отримувались документи шляхом їх формування у вигляді звітів в електронному вигляді (т. ІІ а.с. 13-16). Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За правилами статті 4 Конвенції Міжнародної організації праці №158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (ратифікована 04 лютого 1994 року) трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підстави припинення трудового договору містяться у статті 36 КЗпП України. З 19 липня 2022року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХвід 01 липня 2022 року частину 1статті 36 КЗпП України було доповнено пунктами 8-1, 8-2 і 8-3. Пунктом 8-3 частини 1 статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль. Отже, для припинення дії трудового договору за даною нормою мають бути одночасно дотримані дві обов`язкові умови: 1) фактична відсутність працівника на робочому місці понад чотири місяці поспіль; 2) відсутність інформації у роботодавця про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль (при цьому, не має значення поважність чи неповажність причин такої відсутності). Під час судового розгляду встановлено, що з моменту введення в Україні воєнного стану позивачка виїхала за кордон, про що було відомо відповідачу, зокрема про місце перебування поза межами країни відповідач був обізнаний з обставин переписки за допомогою месенджера працівника відповідача [PERSON] з позивачкою, що не заперечувалося представником відповідача під час судового розгляду. Зі змісту вказаної переписки вбачається, що хоча місце проживання позивачки за кордоном вона не повідомляла, проте певний час підтримувався зв`язок з представником відповідача та вирішувалися в такому режимі питання, в тому числі про необхідність визначитися з подальшими трудовими відносинами з огляду на ситуацію в Україні, а також про необхідність повернення ввірених позивачці матеріальних цінностей. З наданих доказів вбачається, що відповідачем не порушувалось питання про прибуття позивачки на роботу, не вказувалось про необхідність приступити до роботи в певний час, в тому числі і шляхом організації робочого місця за кордоном. Натомість між сторонами мала місце переписка та вчинялися дії щодо необхідності передачі наданого для службового використання мобільного телефону, зокрема направлялися розписки від імені відповідача, наприклад від 05 грудня 2022 року (т. І а.с. 151, 152, 153). З вказаного вбачається, що відповідач мав можливість здійснювати комунікацію з позивачкою за допомогою інтеренетдодатків, якщо не через уповноважених осіб, то самостійно, проте відомості про те, що ним вживалися заходи для встановлення місця перебування позивачки, порушувалось питання прибути на робоче місце в певний час за допомогою принаймні цих засобів комунікацій, відсутні. Також слід відмітити, що будучи обізнаним про місце перебування позивачки поза межами України, та маючи зв`язок з позивачкою, відповідачем не вирішувалось питання оформлення таких відносин у визначений законом спосіб, зокрема оформлення відпустки тощо. Отже обов`язок позивачки приступити до роботи в певний час сторонами погоджено не було. З огляду на вказане, суд критично оцінює Акт від 31 березня 2023 року № 1 «Про відсутність працівника на робочому місці понад чотири місяці поспіль» (т. І а.с. 37), оскільки він не містить конкретного періоду відсутності позивачки на робочому місці, а формулювання «понад чотири місяці поспіль» не надають змоги визначити конкретну дату відсутності позивачки на роботі з цих підстав. З наданих, в тому числі стороною відповідача, доказів у вигляді переписки позивачки з представником відповідача вбачається, що з вересня 2022 року відповідачем не вживалися заходи доведення інформації щодо прибуття позивачки на робоче місця для виконання своїх трудових обов`язків, щодо з`ясування її місцезнаходження, а тому відсутні підстави вважати, що відповідачем вживалися заходи для встановлення причин відсутності позивачки на роботі. Таким чином відповідачем суду не надано належних та допустимих доказів щодо з`ясування причин відсутності позивачки на робочому місці, а враховуючи неконкретність періоду відсутності на роботі позивачки без поважності причин, що стало підставою для її звільнення, суд також позбавлений можливості перевірити такі обставини. Отже при звільненні позивачки відповідачем не було дотримано умов, передбачених п. 8-3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і таке звільнення є незаконним, а тому суд приходить до висновку наявність підстав для визнання наказу № 5/23 від 31 березня 2023 року ФОП [PERSON] про звільнення позивачки незаконним та поновлення позивачки на роботі. В заперечення проти позовних вимог відповідач також посилається на пропуск позивачкою строку звернення до суду. Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (частина друга статті 233 КЗпП України). Встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду є спеціальним строком для судового захисту трудових праві застосовується виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права. Такий строк не є строком позовної давності, який регулюється нормами ЦК України. До близьких за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 06 липня 2022 року у справі № 148/201/21 (провадження № 61-16063св21), від 14 грудня 2022 року у справі № 750/10938/15-ц (провадження № 61-559св22). Разом із тим, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Тлумачення наведених норм закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину. Заявляючи відповідне клопотання про поновлення встановленого законом строку, особа не повинна наводити конкретних причин пропуску такого строку, крім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин. У подальшому постановами Кабінету Міністрів України строк дії карантину неодноразово продовжувався до 30 червня 2023 року включно. З 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) строки, визначені, зокрема, статтею 233 КЗпП України продовжуються на строк його дії. Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22) та Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22), постанові Верховного Суду від 17 січня 2024року у справі № 130/1596/22 (провадження № 61-6838св23). Таким чином з 01 липня 2023 року строк звернення до суду із позовом про поновлення на роботі регламентується статтею 233 КЗпП України і складає місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. В той же час суду не надано належних та допустимих доказів, які б вказували про те, що позивачці було вручено копію наказу (розпорядження) про звільнення, а тому у суду відсутні підстави вважати, що про своє звільнення позивачці стало відомо раніше січня 2024 року та вказане твердження не спростовано відповідачем. Посилання відповідача на те, що позивачка мала дізнатися про звільнення за допомогою порталу Пенсійного фонду України, суд не приймає до уваги, оскільки норми ст. 233 КЗпП України передбачають відлік строку звернення до суду з моменту вручення копії наказу про звільнення, а інформація щодо припинення трудових відносин з відповідачем, яка міститься на порталі цього державного органу не надає можливість ознайомитися з підставами та причинами звільнення працівника, до того ж, як вказував відповідач, підстави звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, були вказані помилково. З огляду на відсутність достовірних відомостей про доведення змісту оскаржуваного наказу № 5/23 від 31 березня 2023 року відповідачем шляхом його вручення позивачці, та з урахуванням змісту позовних вимог, в яких позивачкою порушувалося питання про незаконність звільнення за згодою сторін, що свідчить про необізнаність позивачки про причини звільнення, суд приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання позивачки про поновлення визначеного ст. 233 КЗпП строку звернення до суду, оскільки такий пропущений з поважних причин. Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Отже, з огляду на положення закону, слід дійти висновку, що суд, у випадку поновлення на роботі працівника, самостійно, в силу вимог закону, має обрахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу, визначивши період стягнення з дня звільнення по день ухвалення судового рішення про поновлення на роботі. Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), пунктом 2 якого передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Згідно довідки ФОП [PERSON] від 28 лютого 2024 року № С0000000001, що надана [PERSON] , вбачається, що її заробітна плата за січень 2022 року склала - 5210,53 грн, а за лютий 2022 рік - 6600,00 грн.(т. І а.с.35). Зважаючи на дані, вказані у довідці відповідача, середньоденна заробітна плата позивачки склала 302 грн. 83 коп.(5210,83+660,00)(19+20 робочих днів)=11810 грн. 53 коп.: 39 робочі дні =302 грн. 83 коп. Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 березня 2023 року по 31 грудня 2024 року, що складає 138393 грн. 31 коп. (457 робочих дні х 302 грн. 83 коп.). У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України в зв`язку із задоволенням позову про поновлення позивачки на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вона була звільнена від сплати судового збору при подачі позову за вказаними вимогами, підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 2457 грн. 53 коп. На підставі ст. 235 КЗпП України, п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення про поновлення позивачки на роботі.

Outcome: approved