Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

01.11.2023 [PERSON] , через свого представника - адвоката Мельника О.Ф., звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом, в якому просив: -встановити факт спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] з січня 2006 року до 08.09.2009; -визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності; -визнати за ним - [PERSON] , право власності на частку майна, яке придбане у період проживання однією сім`єю з [PERSON] , як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, а саме на частку квартири [ADDRESS] ; -стягнути з [PERSON] судові витрати. Позовні вимоги обґрунтував тим, що з січня 2006 року він та відповідачка, будучи студентами Уманського державного аграрного університету, почали проживати однією сім`єю, мали спільний бюджет та вели спільне господарство. Для забезпечення сім`ї житлом 27.12.2006 між ТОВ «Гарант» та відповідачкою було укладено договір № 4-10/013 дольової участі у будівництві квартири в багатоповерховому житловому будинку. У березні 2007 року з метою заробітку коштів на придбання квартири [ADDRESS] він поїхав працювати в Данію, а відповідачка переїхала до своїх батьків в м. Черкаси, в яких проживала до липня 2007 року. У липні 2007 року відповідачка приїхала до нього в Данію де вони продовжили проживати однією сім`єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, кошти з якого відправляли в Україну для їх подальшого внесення за квартиру. 09.09.2008 будівництво квартири було закінчено і на підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради відповідачці було надано дозвіл на оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] . 18.09.2008 відповідачка отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно. 08.08.2009 він зареєстрував шлюб з відповідачкою, під час якого у них народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.02.2022 шлюб між ним та відповідачкою розірвано. У зв`язку з розірванням шлюбу виникла необхідність у поділі спільного майна, яке було придбане на ім`я відповідачки, але в період їх проживання однією сім`ю без реєстрації шлюбу, а саме квартири [ADDRESS] , в будівництво якої вони вкладали спільні кошти. За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана для розгляду судді Придніпровського районного суду м. Черкаси Булгаковій Г.В. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.11.2023 відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. 12.12.2023 від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на недоведеність позивачем належними та допустимими доказами факту проживання однією сім`єю, ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету та проведення спільних витрат, зокрема, придбання майна в інтересах сім`ї у період з січня 2006 року по серпень 2009 року. Наголошувала, що до реєстрації шлюбу вона та позивач не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету та спільно не вирішували побутові проблеми, а намагання позивача встановити факт проживання однією сім`єю є посяганням на її право приватної власності, яке гарантовано законом. Вона самостійно та одноосібно здійснювала всі необхідні юридичні дії для набуття і оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] , позивач не приймав жодної участі, в тому числі і фінансової, в процесі оформлення та набуття нерухомого майна, що дозволяє ідентифікувати вказане нерухоме майно як її особисту приватну власність. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.04.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Мельник О.Ф. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідачки - адвокат Фонрабе Є.В. у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Пояснив, що між сторонами були романтичні відносини, однак вони не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є матір`ю [PERSON] . Позивач та відповідачка будучи студентами Уманського державного аграрного університету проживали разом у гуртожитку, а на вихідні приїжджали гостювати до них у м. Христинівка. У червні 2006 року після закінчення університету вони переїхали до них у м. Христинівка, де проживали разом однією сім`ю, вели спільне господарство до 2007 року. У січні 2007 року позивач та відповідачка заручилися. У березні 2007 року позивач поїхав на заробітки закордон, а у липні 2007 року до нього приїхала відповідачка. У Данії позивач та відповідачка проживали разом. В оформлені квартири вона участі не приймала, чому право власності на квартиру оформлено на відповідачку не знає. Квартира коштувала 140 тис., половину коштів - 70 тис. надав позивач. Кошти на придбання квартири позивач надсилав їй, а вона передавала їх матері відповідачки - [PERSON] , яка займалась оформленням квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знайома з позивачем та відповідачкою, являється сусідкою батьків позивача. У 2006 році позивач та відповідачка проживали у квартирі батьків позивача та вели спільне господарство (разом виконували домашні справи, ходили у магазин). У кінці березня 2007 році позивач поїхав за кордон для заробітку коштів на квартиру, а відповідачка переїхала до своїх батьків у м. Черкаси. На скільки їй відомо, кошти на придбання квартири були надані сторонами порівну. Позивач надсилав кошти на придбання квартири своїй матері - [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знайома з позивачем та відповідачкою, з червня 2006 року до квітня 2007 року вони проживали однією сім`єю у квартирі батьків позивача та вели спільне господарство (разом виконували домашні справи, ходили у магазин). У квітні 2007 року позивач поїхав закордон з метою заробітку коштів на придбання квартири, а відповідачка переїхали до своїх батьків. Зі слів [PERSON] (матері позивача) їй відомо, що позивач надсилав із закордону кошти на придбання квартири. Суд, заслухавши вступне слово сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків. Статтею 55 Конституції України та статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін (статті 12, 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Судом встановлено та матеріали справи підтверджено, що 27.12.2006 між ТОВ «Гарант», як забудовником, та [PERSON] , як замовником, укладено договір № 4-10/0113 дольової участі у будівництві квартири в багатоповерховому житловому будинку, відповідно до умов якого замовник приймає дольову участь у фінансуванні будівництва 10-поверхового 4-х секційного багатоквартирного житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а забудовник зобов`язується своїми силами і засобами за власні кошти та кошти замовника здійснити будівництво об`єкту та передати у власність замовника, розташовану в об`єкті будівництва 2-кімнатну квартиру, будівничий [ADDRESS] , яка розташована на 10 поверсі, збудовану відповідно до проекту будівництва та з урахуванням комплексу робіт, передбачених технічними характеристиками житлових приміщень та цього договору. Згідно п. 2.1. вказаного Договору, загальна вартість квартири становила 239 370,00 грн. з урахуванням ПДВ. Пунктами 3.1. - 3.5. Договору передбачено, що після введення об`єкту будівництва в експлуатацію забудовник передає замовнику квартиру у власність. Забудовник зобов`язується передати квартиру у власність замовника після введення об`єкту будівництва в експлуатацію протягом 30 календарних днів з моменту закінчення між сторонами розрахунків, передбачених п. 2.5. Договору. Передача квартири забудовником у власність замовника здійснюється по Акту приймання-передачі квартири у власність, який підписується сторонами. До моменту підписання між сторонами Акту приймання-передачі квартири у власність власником об`єкту будівництва та квартири є забудовник. Замовник набуває право власності на квартиру з моменту підписання між сторонами Акту приймання-передачі квартири у власність. 24.06.2008 між ТОВ «Гарант» та [PERSON] підписано акт прийому-передачі у власність квартири, збудованої в порядку дольової участі в будівництві житла, за яким ТОВ «Гарант» передало, а [PERSON] , яка виплатила повну вартість та будівництво житла в сумі 239 370,00 грн., прийняла 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] на 10 поверсі 10-ти поверхового будинку [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради № 1330 від 09.09.2008 «Про оформлення права власності на квартири» [PERSON] дозволено оформити право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] та доручено КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» оформити свідоцтво про право власності на квартиру. 18.09.2008 виконавчим комітетом Черкаської міської ради видано [PERSON] свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . 08.08.2009 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Христинівського районного управління юстиції Черкаської області. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.02.2022 у справі № 711/7677/21 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Позивач, звертаючись до суду із даним позовом, посилався на те, що у період з січня 2006 року і до реєстрації шлюбу він та відповідачка проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS] , тому вказана квартири є їх спільною сумісною власністю. Статтею 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сім`ю можуть створити чоловік і жінка, які не перебувають у шлюбі, однак між ними існують відносини, притаманні подружжю. Такі відносини характеризуються, зокрема, спільним проживанням, веденням спільного господарства, наявністю у сторін спільного бюджету, проведенням спільних витрат, придбанням майна в інтересах сім`ї, наявністю між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Верховний Суд у постанові від 23.09.2021 у справі № 204/6931/20 зазначив, що встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Подібні правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 03.11.2022 у справі № 361/4744/19, від 29.05.2024 у справі № 753/21732/20. Належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15.07.2020 у справі № 524/10054/16. В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також зазначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 466/3769/16-ц). Позивач, на підтвердження факту проживання з відповідачкою однією сім`єю у період з січня 2006 року до 08.08.2009, надав суду: акт обстеження житлово-побутових умов і матеріального стану № 4, складений 11.05.2023 депутатом міської ради Гороховою Н.І., головою вуличного комітету Миколюком І.А. та сусідами [PERSON] , [PERSON] , в якому вказано, що сторони проживали однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] з червня 2006 року по квітень 2007 року; пояснення [PERSON] від 12.03.2023; податкову декларацію за 2007 рік; податкову декларацію за 2008 рік; фотознімок на якому зображена відповідачка; фотознімок на якому зображені сторони та батьки позивача; фотознімок на якому зображені сторони; диск з аудіо записом телефонної розмови. Однак, вказані докази не підтверджують факт проживання з відповідачкою однією сім`єю у вказаний період, зокрема, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності взаємних прав та обов`язків, що притаманні подружжю. Так, акт обстеження житлово-побутових умов і матеріального стану № 4 від 11.05.2023, не містить жодних відомостей, на підставі яких особами, що його підписали, встановлено обставини, викладені в цьому Акті, зокрема, в чому саме полягало проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства сторонами. Більш того, суд звертає увагу, що даний акт засвідчує обставини 17-ти річної давнини, а особи, які його підписали - [PERSON] та [PERSON] , є сусідами батьків позивача та перебувають з ними в дружніх відносинах. В ході розгляду справи відповідачка заперечувала факт проживання з позивачем однією сім`єю до укладання шлюбу. На підтвердження своїх заперечень надала копію трудової книжки серії [NUMBER] , згідно якої 22.06.2006 відповідачка була відрахована з числа студентів університету по закінченні навчання, а 26.06.2006 прийнята на роботу бухгалтера в Черкаське бюро подорожей та екскурсій «Турист». Також це підтверджено відомостями про застраховану особу із Пенсійного фонду України за формою ОК-5. Щодо пояснень [PERSON] , то суд не приймає їх до уваги, оскільки про придбання сторонами за спільні кошти квартири у м. Черкаси [PERSON] знає зі слів позивача, безпосереднім свідком описаних в поясненні подій він не був. Крім цього, підпис вказаної особи не скріплено апостилем та не посвідчений нотаріально, у зв`язку з чим суд не має можливості переконатися у тому, що саме вказана особа підписала дані пояснення. Щодо податкових декларацій за 2007 та 2008 роки, то вказані документи не містять інформацію щодо предмета доказування, а лише підтверджують сплату позивачем податків під час перебування в Королівстві Данія. Доказів того, що отриманий дохід позивач витратив на придбання спірної квартири суду не надано. Натомість, відповідачка документально підтвердила, що вона самостійно, без участі позивача придбала спірну квартиру, а саме, уклала із забудовником договір № 4-10/013 від 27.12.2006 дольової участі в будівництві квартири та сплатила вартість квартири, зокрема, 28.12.2007 здійснила перший внесок за квартиру в сумі 130 тис. грн., а 23.06.2008 - другий внесок. Щодо диску із записом телефонної розмови, то із представленого запису тривалістю 32 хвилини 20 секунд не можливо однозначно та достеменно встановити між ким ведеться телефонна розмова, а також того, що мова йде саме про спірну квартиру, тому суд приходить до висновку, що даний доказ не містить інформацію щодо предмета доказування. Щодо спільних фотографії та показів свідків наданих у судовому засіданні, то суд зауважує, що самі лише спільні фотографії та показання свідків без доведення наявності у сторін спільного побуту та бюджету, факту здійснення спільних витрат не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Більш того, з показів свідків [PERSON] та [PERSON] слідує, що у позивача та відповідачки були романтичні відносини. Ведення сторонами спільного господарства, зокрема, наявність спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, зазначені свідки беззаперечно не підтвердили. Покази свідка [PERSON] суд оцінює критично та не приймає до уваги, оскільки вона являється матір`ю позивача та зацікавлена у результаті судового розгляду. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю (постанова Верховного Суду від 15.08.2019 у справі № 588/350/15). Посилання на періодичний спільний відпочинок не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, без наявності інших ознак сім`ї (постанова Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 522/25049/16-ц). Аналогічна позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 11.12.2019 в справі № 712/14547/16-ц, від 24.01.2020 в справі № 490/10757/16-ц. Таким чином, враховуючи встановлені у ході розгляду справи обставини, суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту проживання з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки, зокрема, ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету та відносин, притаманних подружжю у період з січня 2006 року до 08.08.2009, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову слід відмовити в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed