Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-06 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного підприємства (далі - ДП) «Завод 410 ЦА», в якому просить: стягнути з відповідача на свою користь: заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі в сумі 495 783,16 грн, з урахуванням утримання у сумі 111 034,86 грн, тобто до виплати 384 748,30 грн, та компенсацію втрат частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у сумі 31 242,40 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 1986 року працювала на ДП «Завод 410 ЦА». 20 червня 2023 року її було звільнено з посади начальника відділу цін та цінової політики, за угодою сторін згідно з пунктом першим частини першої статті 36 КЗпП України. У тексті наказу про звільнення відповідачем зазначено про необхідність виплатити компенсацію за невикористану відпустку за період з 03 червня 2017 року по день звільнення. Позивач зазначає, що у порушення статті 116 КЗпП України відповідач не здійснив повний розрахунок з нею у день звільнення, а саме їй було нараховано, але не виплачено заробітну плату в сумі 495 783,16 грн. Також у зв`язку з тим, що належні їй виплати не були виплачені своєчасно, просить на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» стягнути з відповідача 31 242,10 грн. Враховуючи наведене, позивач звернулася до суду з указаним позовом за захистом своїх порушених прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 травня 2024 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03 червня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення виклику сторін та надано відповідачу 15-денний термін з моменту отримання ухвали про відкриття провадження для подання до суду відзиву. Оскільки розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони в судове засідання не викликались. Згідно з рекомендованими поштовими повідомленнями, які містяться в матеріалах справи, сторони отримали копії ухвал про відкриття провадження та відповідач отримав копію позовної заяви з додатками. 30 липня 2024 року до суду від відповідача надійшов відзив, в якому представник відповідача заперечує проти задоволення позову в частині стягнення компенсації втрат частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, адже позивач при здійсненні розрахунку врахувала компенсацію за щорічну відпустку при звільненні, що є виплатою разового характеру та не підлягає компенсації. Також, відповідач послався на обставини непереборної сили які, на його переконання, виключають вину роботодавця у затримці розрахунку з позивачем. Через військові дії РФ, введення воєнного стану в Україні, закриття аеропортів, у підприємства відсутня можливість проводити повноцінну господарську діяльність. Просив врахувати лист ТПП України від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-17, яким військову агресію РФ проти України та воєнний стан в державі визнано форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили). 19 серпня 2024 року позивач подала відповідь на відзив, у якому позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки сторони в судове засідання не викликались. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. При цьому, статтею 3 КЗпП встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Таким чином відносини, які виникають між працівником і роботодавцем з приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці» та іншими. Положеннями статей 21, 43 Конституції України, статей 94, 115 КЗпП України, статей 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Суд установив, що позивач 23 вересня 1986 року на підставі наказу від 23 вересня 1986 року була зарахована в цех №5 учнем комплектувальника а/техніки ДП «Завод 410 ЦА», в подальшому позивача переведено на посаду начальника відділу цін та цінової політики заводу. Наказом від 19 червня 2023 року №486/о «Про звільнення [PERSON] » [PERSON] , начальника відділу цін та цінової політики звільнено 20 червня 2023 року за угодою сторін, згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Також в даному наказі зазначено про необхідність виплатити компенсацію за невикористану відпустку за період з 03 червня 2017 року по день звільнення. Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, зазначила про те, що відповідачем їй нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 495 783,16 грн, що підтверджується довідкою про доходи, виданою 18 квітня 2024 року ДП «Завод 410 ЦА». Відповідно до статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці своєчасно на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів реалізації трудових правовідносин - відплатність праці, який відображено у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії» від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечуватиме достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, встановленим статтею 12 Закону України «Про оплату праці». Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, наведеним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, з довідки про нарахування заробітної плати [PERSON] за період з травня 2022 року по червень 2023 року, виданої відповідачем вбачається, що на день звільнення позивачу нараховано, але не виплачено заробітну плату в сумі 495 783,16 грн, без врахування утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів. Отже, заборгованість по заробітній платі становить 495 783,16 грн. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №905/857/19 виклала висновок, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили. При цьому відступила від висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - є сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні». Таким чином посилання відповідача на військову агресію як на підставу невиплати заробітної плати є неприйнятними та відхиляються судом. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено право позивача, гарантоване статтею 43 Конституції України та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 495 783,16 грн, без врахування утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів, такий розмір заборгованості підтверджений належними доказами та не спростований відповідачем. При цьому, суд враховує роз`яснення, викладені у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З огляду на вказане, суд вважає необхідним зазначення в резолютивній частині рішення суду, що розмір заборгованості по заробітній платі визначено без врахування утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів. Щодо вимоги про стягнення з відповідача компенсації втрат частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати у сумі 31 242,40 грн на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», суд зазначає наступне. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо (стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати»). Згідно із статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі - Порядок) відтворюють положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати» та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій. Відповідно до пункту 3 Порядку компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо. Таким чином, компенсації підлягають грошові доходи, які не мають разового характеру. Відповідно до пункту 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Перевіривши розрахунок компенсації наданий позивачкою суд вважає його таким, що не відповідає Закону з наступних підстав. Як зазначено вище, за статтею 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. В той же час, порядок виплати компенсації за невикористані дні відпусток при звільненні унормовано Законом України «Про відпустки», а також Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 до одноразових виплат відносить компенсації за невикористану відпустку, матеріальну допомогу, допомогу працівникам, які виходять на пенсію, вихідну допомогу тощо. Зважаючи на послідовність законодавця у визначенні разових виплат, суд погоджується з доводами відповідача, щодо віднесення компенсації за невикористані дні відпусток до разових виплат, які не підлягають компенсації в порядку Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати». Відповідно до розрахункового листа за червень 2023 року, наданого відповідачем, заробітна плата позивача, яка підлягає компенсації становить 1279,12 грн (1589,00 грн - 18% ПДФО - 1,5% ВЗ) З урахуванням наведеного, суд самостійно здійснює розрахунок компенсації за червень 2023 року в порядку Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати». 1279,12/100*1,9 = 24,30 грн. Таким чином, загальний розмір компенсації втрат частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», який належить до виплати позивачці становить 29 377,73 грн. Враховуючи вищевикладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про часткове задоволення позову. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволений частково, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору, пропорційно розміру задоволених вимог, в розмірі 5 251,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial