Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

[PERSON] , [INFO] , адреса: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] (далі позивач), через свого представника [PERSON] , звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із позовною заявою до [PERSON] , [INFO] , адреса: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] (далі відповідач) про стягнення інфляційних втрат та 3 процентів річних. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що вироком Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2021 року у справі № 695/2109/20, залишеним без змін ухвалою Черкаського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року та постановою Верховного Суду від 15 вересня 2022 року відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Одночасно суд, вирішуючи справу по суті, стягнув із відповідача на користь позивача моральну шкоду завдану кримінальним правопорушенням в сумі 500000,00 грн. Вже після постановлення вироку судом І інстанції (але до набрання ним законної сили) відповідач, бажаючи пом`якшення покарання при апеляційному перегляді вироку суду, уклав з позивачем договір, умови якого були визначені у власноруч складеній відповідачем розписці від 10 вересня 2021 року. Так, згідно з розпискою від 10 вересня 2021 року відповідач частково відшкодував позивачу шкоду, сплативши 50000,00 грн. Ще 14000,00 грн. відповідач сплатив позивачеві протягом грудня 2021 року січня 2022 року та вподальшому відмовився від виконання зобов`язання. Відтак, заборгованість відповідача на момент звернення до суду становить 436000,00 грн. На підставі вищевказаних судових рішень судом було видано виконавчий лист, який було звернено до примусового виконання та відкрито виконавче провадження № 68547882, яке не завершено. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як зазначає сторона позивача, ст. 625 ЦК України поширюється як на договірні зобов`язання так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання, а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц). Враховуючи вищевикладене, посилаючись на норми цивільного законодавства, практику Верховного Суду, а також на надані суду розрахунки інфляційних втрат та трьох відсотків річних, позивач просить суд стягнути із відповідача інфляційні втрати у розмірі 164582,88 грн. та три відсотки річних в розмірі 34770,14 грн., а всього 199353,02 грн. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 07 жовтня 2024 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, які стороною позивача було усунуто (а.с. 34 35). Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 17 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; відстрочено позивачу [PERSON] сплату судового збору в сумі 1993,53 грн. до ухвалення судового рішення у справі (а.с. 40 41). Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 61 62). У судове засідання позивач [PERSON] та його представник Федина О.В. не з`явилися, від останнього надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзиву на позовну заяву не подав, жодних заяв чи клопотань на адресу суду не направив, причини неявки суду не відомі. Виходячи з приписів ч. 1\~ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з викладеного, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Отже, під час розгляду справи суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Предметом позову у даній справі являється стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до змісту позову підставою позову зазначено неналежне виконання відповідачем судового рішення про стягнення завданої моральної шкоди. Так, відповідно до вироку Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2021 року (справа № 695/2109/20) [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Крім цього, з поміж іншого, цивільний позов [PERSON] до [PERSON] , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про стягнення моральної шкоди задоволено частково та стягнено, зокрема, із [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушення в сумі 500000,00 грн (а.с. 11 17). Як вбачається із відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вищевказаний вирок було залишено без змін ухвалою Черкаського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року та постановою Верховного Суду від 15 вересня 2022 року. 10 вересня 2021 року відповідачем [PERSON] , у присутності адвоката Некоза М.М., власноручно було складено розписку, відповідно до змісту якої [PERSON] передав у рахунок відшкодування завданої ним, внаслідок вчиненого злочину, грошові кошти в сумі 50000,00 грн. [PERSON] . Решту заборгованості в сумі 450000,00 грн. зобов`язався виплачувати у наступному порядку: - до кінця 2021 року по 5 тисяч щомісяця; - вподальшому з 01 січня 2022 року по 10 тисяч грн. щомісяця до повного погашення боргу (а.с. 18). Як зазначає сторона позивача, відповідачем у грудні 2021 року січні 2022 року було сплачено позивачу грошові кошти у розмірі 14000,00 грн., а вподальшому [PERSON] уникає сплати грошових коштів за вироком суду. У зв`язку із цим, позивач [PERSON] звернувся до Чорнобаївського відділу ДВС у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про примусове виконання виконавчого листа, виданого Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області на підставі вироку Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2021 року (справа № 695/2109/20), внаслідок чого було відкрито виконавче провадження № 68547882 (а.с. 19 21). Відповідно до Інформації про виконавче провадження № 68547882, таке на момент звернення позивача до суду є відкритим (а.с. 22 24). Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду. За ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження. За ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановленихстаттею 11 цього Кодексу. Частиною 5 статті 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статей 524, 533 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вищевказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступлення від нього у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду 07 лютого 2024 року у справі №910/3831/22 (провадження №12-45гс23). Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31 березня 1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абз.1 п. 2 постанови Пленуму ВС України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Надані суду розрахунки інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми відповідачем не оспорювалися та приймаються судом до уваги. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). За таких обставин суд вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст.\~141\~ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені у повному обсязі, останньому ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 17 жовтня 2024 року відстрочено сплату судового збору в сумі 1993,53 грн. до ухвалення судового рішення у справі, суд вважає за доцільне стягнути із відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1993,53 грн. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved