Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-29 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Момот О.О., звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Відділ служби у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальної політики Бучанської міської ради, Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Бучанської міської ради, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на дитину, в якому просить: розірвати шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 08 травня 2020 року Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 80; стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 10000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду; визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 08 травня 2020 року Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 559. Від шлюбу сторони мають спільну дитину: [PERSON] , [INFO] , який на даний час мешкає разом з матір`ю. Позивач вказує, що між сторонами розладились стосунки, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки, свідком яких була дитина, що тяжким чином впливає на її психічний стан та кожен раз спричиняє позивачці та її сину душевні страждання. Наразі, кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування. Зазначає, що примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе з підстав викладених вище, а подальше перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача. Позивач звертає увагу на той факт, що згідно консультаційного висновку спеціаліста КНП «Бучанський консультативно-діагностичний центр» Бучанської міської ради від 19.04.2024 лікаря-консультанта [PERSON] , у дитини [PERSON] , [INFO] , встановлено діагноз: гіперкінетичний поведінковий розлад; розлад експресивності мови, призначено лікування та рекомендовано навчання через ІРЦ, заняття у логопеда, нейропсихолога, психолога. Поряд з цим, з 2023 року дитина проходить навчання в психолого-педагогічній студії розвитку «Точка росту». Відповідно психолого-педагогічній характеристиці вчителя-дефектолога зазначено, що загальний та мовленнєвий розвиток дитини не відповідає віковим нормам, рекомендовано відвідувати заняття з дефектологом тричі на тиждень, вартість занять з яким становить 4500 гривень на місяць. На час звернення до суду з позовом, позивач самостійно утримує дитину. Сторони не досягли домовленостей щодо розміру аліментів, які відповідач повинен сплачувати на утримання дитини. Крім сплати за заняття дитини з дефектологом, виникає потреба в загальному матеріальному забезпеченні гідного існування дитини, а саме, придбання продуктів харчування, придбання одягу за віковим станом, періодичні огляди у лікарів, лікування нескладних захворювань, витрати на дозвілля. Позивач вказує, що відповідач є здоровим та працездатним, інших осіб на утриманні не має, а тому на думку позивача, може сплачували аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 10000 гривень. Щодо визначення місця проживання спільної дитини, позивачка переконана, що син повинен проживати разом з нею в квартирі, що належить її бабусі - [PERSON] на праві приватної власності за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира є комфортабельною, з сучасним ремонтом та обладнанням, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини. 16 квітня 2024 року ухвалою суду позовну заяву було залишено без руху з зазначенням недоліків та наданням позивачу строку для їх усунення. У встановлений строк позивач усунула виявлені недоліки. 07 травня 2024 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання по справі. 07 червня 2024 року ухвалою суду було залучено третю особу, що не заявляє самостійний вимог - Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Бучанської міської ради. 09 вересня 2024 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області було закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, попередньо від представника позивача, адвоката Момот О.О. надійшли заяви про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять задовольнити. Також, 28.11.2024 року від представника позивача, адвоката Момот О.О. до суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи рішення Виконавчого комітету Бучанської міської ради від 01.11.2024 року № 5719 про визначення місця проживання дитини, малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , а також Висновку відділу служби у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальних служб Управління соціальної політики Бучанської міської ради щодо визначення місця проживання дитини, малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідач у судове засідання не з`явився, 10.06.2024 та 28.11.2024 року подавши до суду заяви, в яких погоджується з вимогою про стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі 10000,00 грн. до досягнення дитиною повноліття, на розірванні шлюбу наполягає, щодо визначення проживання дитини з матір`ю не заперечує, розгляд справи просив проводити без його участі, судові витрати зі сплати судового збору покласти на нього. Представник Відділу служби у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальної політики Бучанської міської ради та представник Органу опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Бучанської міської ради у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлений позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч. 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 5 та 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що 08 травня 2020 року Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 80, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 08 травня 2020 року. Від шлюбу сторони мають спільну дитину: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22 вересня 2020 року, актовий запис № 410. Фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать, що розлад в сім`ї має не тимчасовий характер, а подальше спільне проживання в шлюбі стало неможливим, оскільки взаєморозуміння між сторонами втрачено та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. При таких обставинах шлюб підлягає розірванню. Про існування спору з приводу майна, набутого за час перебування в шлюбі, сторонами не заявлено. Щодо визначення місця проживання спільної дитини, судом встановлено, що наразі [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає разом з позивачем за однією адресою, а саме: [ADDRESS] , що підтверджується копіями витягів з реєстру територіальної громади № 2024/002371224 від 07.03.2024 щодо [PERSON] , та № 2024/002371178 від 07.03.2024 щодо [PERSON] . Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 24.05.2011 року, виданого Виконавчим комітетом Бучанської міської ради, а також копії витягу про державну реєстрацію прав № 30059798 від 24.05.2011 року, квартира [ADDRESS] , на праві власності належить гр. [PERSON] , яка як зазначає позивач є її бабусею. Позивач вказує, що зазначена квартира є комфортабельною, з сучасним ремонтом та обладнанням, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини. Згідно Висновку відділу служби у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальних служб Управління соціальної політики Бучанської міської ради щодо визначення місця проживання дитини, малолітнього [PERSON] , [INFO] , який було затверджено рішенням Виконавчого комітету Бучанської міської ради від 01.11.2024 року № 5719 про визначення місця проживання дитини, малолітнього [PERSON] , [INFO] , відділ служби у справах дітей та сім`ї вважає за доцільне визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. 1, 2 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ч. 1 ст. 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ч. 2 ст. 6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до змісту ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Поряд з цим, позивачем також заявлено вимогу про стягнення з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 10000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду. Обґрунтовуючи заявлений розмір аліментів, позивач вказує, що з 2023 року малолітній [PERSON] , [INFO] , проходить навчання в психолого-педагогічній студії розвитку «Точка росту», на підтвердження чого долучає копію психолого-педагогічної характеристики вчителя-дефектолога [PERSON] , в якій зазначено, що загальний та мовленнєвий розвиток дитини не відповідає віковим нормам, рекомендовано відвідувати заняття з дефектологом тричі на тиждень, вартість занять з яким становить 4500 гривень на місяць. Також позивач зазначає, що дитина має розлади здоров`я, що також потребує додаткових витрат, на підтвердження чого надала консультаційний висновок спеціаліста КНП «Бучанський консультативно-діагностичний центр» Бучанської міської ради від 19.04.2024 лікаря-консультанта [PERSON] , копії платіжних інструкцій щодо оплати роботи логопеда. Законодавцем положенням ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Зазначене твердження викладене в ст. 141 Сімейного кодексу України, згідно із якою - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ч. 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст.ст. 182, 183 СК України щодо обов`язку обох батьків утримувати дитину. Суд визначає розмір аліментів в кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи. Відповідно до ст. 179 СК аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Суд констатує, що аліменти це платіж, спрямований на утримання дітей, і повинен бути достатнім для цього та співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дітей в коштах у розмірі, необхідному для їх життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, їх гармонійного розвитку, з врахуванням визначеного законом рекомендованого розміру прожиткового мінімуму для дитини. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Заявляючи вимогу про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 10000,00 грн. позивач вказує, на те що відповідач є здоровим та працездатним, інших осіб на утриманні не має, отже спроможний сплачувати належні аліменти на утримання дитини. З заявленим розміром аліментів на утримання дитини відповідач погодився, подавши до суду відповідну заяву. На підставі встановлених обставин, враховуючи фактичне визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про розірвання шлюбу,визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання дитини є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 2 ст.115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що розподіл судових витрат не є позовною вимогою, має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністю кожної зі сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних, під час розгляду справи. Вирішення цього питання є обов`язком суду, яке вирішується за результатами розгляду справи в залежності від того, яке рішення приймається судом. Ст. 137 ЦПК України детально описує порядок визначення та відшкодування вказаних витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критеріїв реальності понесення адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини - заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними та неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача надано: копію договору про надання правничої (правової) допомоги № 12/07/23 від 12.07.2023 року; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 07.03.2024 року; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; копію квитанції від 26.02.2024 року про оплату послуг за надання правової допомоги за договором № 12/07/23 від 12.07.2023 року на суму 3000,00 грн. Таким чином, дослідивши, надані на підтвердження надання позивачу правової допомоги та її розміру, документи, враховуючи складність справи, значення справи для сторони, розгляд справи у порядку загального позовного провадження, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку, про задоволення заявлених витрат, тому позивач має право на відшкодування витрат на професійну правову допомогу у розмірі 3000,00 грн.

Outcome: approved