Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, в якому просить стягнути на свою користь з [PERSON] неустойку (пеню) за невиплату аліментів в сумі 41951,22 грн. (сорок одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят одна гривня 22 коп.) по виконавчому провадженню № 42899517 та витрати на правову допомогу, що становлять 5000 грн. Свої вимоги мотивує тим, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований 26.01.2010 року у відділі реєстрації Сабаїльського району міста Баку (Азербайджанська республіка), про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу було зроблено запис за №17. У Позивача та Відповідача є спільна донька - [PERSON] , [INFO] . За позовом [PERSON] до [PERSON] Франківським районним судом м. Львова по справі № 465/7081/13-ц, 26.09.2013 року було прийняте рішення, згідно якого шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, мололітню доньку [PERSON] залишено проживати разом із матір`ю. Франківським районним судом м. Львова по справі № 465/5005/13-ц від 22.07.2013 року було прийняте рішення стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] [INFO] у розмірі 1500,00 грн. щомісячно, починаючи з 29.05.2013 р. і до досягнення дитиною повноліття. На підставі виконавчого листа № 2/465/2399/13 було відкрито виконавче провадження № 42899517. Внаслідок невиконання Відповідачем рішення Франківського районного суду м. Львова по справі № 465/5005/13-ц станом на червень 2022 року утворилася заборгованість по виплаті Позивачеві аліментів в сумі 165000,00 грн. Позивач звернулась до Франківського районного суду м. Львова про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів по ВП №42899517 за період з травня 2013 року по червень 2022 року. Рішенням Франківського районного суду м. Львова у справі 465/3922/22 у задоволенні позову відмовлено, постановою Львівського апеляційного суду рішення суду першої інстанції залишено без змін, посилаючись на те, що обставини справи вказують на те, що відповідач не ухилявся від сплати аліментів, оскільки позивачем не надано доказів, які б свідчили про обізнаність відповідача про наявність судового рішення від 22 липня 2013 року про стягнення аліментів та відкритого виконавчого провадження за цим судовим рішенням. Однак, з вересня 2022 року по жовтень 2023 року відповідач ухилявся від виконання рішення суду у справі № 465/5005/13-ц, виконує таке не систематично, не сплачує аліменти з дня присудження їх судом у повному обсязі, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість по сплаті аліментів, що підтверджується розрахунком зі сплати аліментів виданим державною виконавчою службою. А тому, за проведеним нею розрахунком за період вересня 2022 року по жовтень 2023 року пеня за несвоєчасну сплату аліментів відповідачем становить 41951,22 гривень. У зв`язку з наведеним, просить позовні вимоги задовольнити повністю. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 13.06.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 22.10.2024 року відповідач для спростування доводів позову подав письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначає що заборгованість зі сплати аліментів утворилася не з його вини, оплату аліментів здійснює щомісячно, разом з відзивом надав до суду оригінали та копії платіжних інструкцій, просить у задоволенні позову відмовити. 12.11.2024 р. представник позивача подала відповідь на відзив, в якому навела свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що між сторонами було укладено шлюб, який був зареєстрований 26.01.2010 року у відділі реєстрації Сабаїльського району міста Баку (Азербайджанська республіка), про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу було зроблено запис за №17. У Позивача та Відповідача є спільна донька - [PERSON] , [INFO] . За позовом [PERSON] до [PERSON] Франківським районним судом м. Львова по справі № 465/7081/13-ц, 26.09.2013 року було прийняте рішення, згідно якого шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, мололітню доньку [PERSON] залишено проживати разом із матір`ю. Франківським районним судом м. Львова по справі № 465/5005/13-ц від 22.07.2013 року було прийняте рішення стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] [INFO] у розмірі 1500,00 грн. щомісячно, починаючи з 29.05.2013 і до досягнення дитиною повноліття. На підставі виконавчого листа № 2/465/2399/13 було відкрито виконавче провадження № 42899517. Внаслідок невиконання Відповідачем рішення Франківського районного суду м. Львова по справі № 465/5005/13-ц станом на червень 2022 року утворилася заборгованість по виплаті Позивачеві аліментів в сумі 165000,00 грн. Позивач звернулась до Франківського районного суду м. Львова про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів по ВП №42899517 за період з травня 2013 року по червень 2022 року. Рішенням Франківського районного суду м. Львова у справі 465/3922/22 у задоволенні позову відмовлено, постановою Львівського апеляційного суду рішення суду першої інстанції залишено без змін, посилаючись на те, що обставини справи вказують на те, що відповідач не ухилявся від сплати аліментів, оскільки позивачем не надано доказів, які б свідчили про обізнаність відповідача про наявність судового рішення від 22 липня 2013 року про стягнення аліментів та відкритого виконавчого провадження за цим судовим рішенням. 27.09.2022 року за вих. №57756/28 Соборним відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) видано довідку про відсутність станом на 27.09.2022 року боргу по сплаті аліментів згідно виконавчого листа № 2/465/2399/13, виданого 12.08.2013 року Франківським районним судом м. Львова 10.10.2022 р. Соборним відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Рутковській І.О. була надана відповідь №60545/28 із зазначенням індексації суми аліментів. Не погодившись із сумою нарахованої індексації аліментів державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Нечай Л.С., [PERSON] 24.10.2022 р. звернулася до Франківського районного суду м. Львова із скаргою на бездіяльність державного виконавця. 16.01.2023 р. Франківським районним судом м. Львова була винесена ухвала якою зобов`язано державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Нечай Л.С. в межах виконавчого провадження №42899517 здійснювати з 29.05.2013 р. нарахування індексації аліментів з врахуванням вимог чинного законодавства. 16.03.2023 р. [PERSON] звернулася із заявою (вх. № 4850/45) до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про виконання ухвали Франківського районного суду м. Львова від 16.01.2023 р. та проведенням індексації аліментів. 25.05.2023 р. до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надійшла скарга (вх. № 9182/45) від [PERSON] на бездіяльність державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Нечай Л.С. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого відповідачем, станом на 01.10.2024 р. сума боргу, що утворилась у зв`язку з індексацією суми аліментів становить 32413,60 грн. Окрім того, з квитанцій, долучених відповідачем до матеріалів справи вбачається, що відповідач сплачував кошти на рахунок Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з призначенням платежу «аліменти ВП №42899517» у вересні 2022 р.- 3600,00 грн., у жовтні 2022 р. 0,00 грн., у листопаді 2022 р. - 1000,00 грн., у грудні 2022 р. - 1500 грн., що підтверджується квитанціями № 6024-18-89-6425-6481, № 3787-1936-1524-3527, № 4076-2001-5884-4950, № 3850-2022-0991-9550; в період з січня 2023 р. по травень 2023 р., сплачено аліменти у розмірі 1500, 00 грн. щомісячно, що підтверджується квитанціями № 3357- 2056-1159-5792, № 4690-2083-0699-3014, № 2974-2115-0461-4137, № 2876-2144-7496-6203, № 5160-2171-3577-8856; в період з червня 2023 р. по вересень 2023 р. сплачено щомісячно суму аліментів у розмірі 1500, 00 грн., що підтверджується квитанціями банку № 6447-2203-9779-0343, № 4075-2232- 9561-9545, № 5476-2268-7260-5602, № 4637-2297-2032- 0193; в жовтні 2023 р було сплачено аліменти у розмірі 2500,00 грн., що підтверджується банківською квитанцією № 4524-2343-7925-8493, у листопаді 2023 р. було сплачено 3800,00 грн. що підтверджується банківською квитанцією № 3952-2372- 5140-9326; у грудні 2023 р. було сплачено 5000,00 грн. що підтверджується банківською квитанцією № 2863-2402-3571-1677; у січні 2024 р. було сплачено 5000, 00 грн. що підтверджується банківською квитанцією № 4449-2421-4623-9952; з лютого 2024 р. по червень 2024 р. щомісячно було сплачено по 5000,00 грн. згідно банківськими квитанціями №4619-2451-6470-2298 від 16.02.2024 р. №3193-2490-4789-6228 від 26.03.2024, №4473-2524-0254-0930 від 29.04.2024, №4281-2555-9749-0945 від 30.05.2024, №4671-2583-2340-5982 від 27.06.2024 р., у липні 2024 р. було сплачено 3000,00 грн., що підтверджується банківською квитанцією №№4035-2615-0565-7071 від 29.07.2024 р., з серпня 2024 р. по вересень 2024 р. щомісячно сплачено по 7000, 00 грн., що підтверджується банківськими квитанціями №3175-2632-8449-5310 від 15.08.2024 р., №5876-2676-3827-4348 від 28.09.2024 р. Відтак заборгованість утворилася внаслідок індексації суми аліментів державним виконавцем за попередні періоди, а саме різниці між твердої суми аліментів у розмірі 1500, 00 грн., що була встановлена судом та індексованою сумою, яка станом на травень 2023 р. взагалі була відсутня, оскільки сам Позивач скаржився на бездіяльність державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Нечай Л.С. та про яку відповідач дізнався 19.09.2023 р.. Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України). Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена ст. 196 Сімейного кодексу України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. Таким чином, стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Тобто стягнення пені, передбаченої абзацом 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Перелік причин, з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів, не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України). Системне тлумачення вказаних норм дає підстави дійти висновку, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статі 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. Оскільки Сімейним кодексом України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається, застосуванню підлягають норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то у платника аліментів відсутня вина у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Вищевказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі N 661/905/19, провадження N 61-16670св19, згідно якого відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками. Відповідно до наведених вище копій квитанцій про сплату боржником аліментів, [PERSON] сплачував аліменти на утримання доньки. Позивачем не надано жодного доказу, що відповідач був належним чином повідомлений про індексацію суми аліментів та знав про наявність заборгованості у зв`язку із її проведенням до жовтня 2023 року. З огляду на все вищевикладене слідує, що відповідачем все ж таки вчинялись дії щодо сплати аліментів в належному розмірі, а тому стверджувати про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків зі сплати аліментів, у суду немає підстав. Враховуючи докази надані учасниками справи, беручи до уваги оновлений розрахунок заборгованості відповідача зі сплати аліментів по виконавчому провадженню, відповідно до якого сума заборгованості станом на 01.10.2024 р. складає 32413,60 грн., суд вважає, що в діях відповідача [PERSON] відсутня винна поведінка щодо несплати заборгованості по аліментах, оскільки відповідач щомісячно сплачує аліменти, проте у зв`язку з діями державного виконавця, інформація про індексацію суми аліментів відповідачу не була повідомлена належним чином, як наслідок розмір заборгованості по аліментах зростав з незалежних від відповідача причин, що також свідчить про відсутність в нього умислу на ухилення від сплати заборгованості по аліментах, а тому підстав для стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у суду немає, відтак з цих підстав суд вважає, що позов до задоволенню не підлягає. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 "Про судове рішення у цивільній справі", враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Ващенко проти України" (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду. Згідно з ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, сплачена сума судових витрат, у тому числі судовий збір, не відшкодовується позивачеві. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, судові витрати зі сплати судового збору слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed