Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя. В обґрунтування позову зазначила про те, що вона з [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 08.08.1998, який був розірваний 26 травня 2015 року. Під час перебування в шлюбі, 26.04.2000 за спільні кошти подружжя була придбана квартира [ADDRESS] , житловою площею 25,97 кв.м. Право власності на вказану квартиру було оформлено на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.04.2000, який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О., за р.№2354. Після розірвання шлюбу відповідач визнав її право на належну частину в нерухомому майні, спору щодо поділу майна не було та між ними існувала домовленість, що їх син залишиться проживати у квартирі та буде користуватися належною позивачу частиною у спільній сумісній власності, а згодом вони переоформлять належну позивачу частину нерухомого майна на сина. З 2015 року син сторін проживав в окремій кімнаті спірної квартири та користувався квартирою, предметами домашньої обстановки та вжитку, технікою, які залишилися у квартирі. Проте, згодом у відповідача склалася нова сім`я, яка стала проживати з відповідачем у спірній квартирі, у зв`язку із чим, останній став перешкоджати сину в користуванні квартирою. На початку листопада 2023 року відповідач почав вивозити речі сина та повідомив, що не бажає, щоб син проживав у квартирі. З посиланням на вимоги чинного законодавства позивач зазначає, що спірна квартира була набута сторонами у власність в період шлюбу, а тому вона належить сторонам, як подружжю на праві спільної сумісної власності та просить суд визнати за позивачем право власності на 1/2 частку в спільному майні - квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 11.12.2023 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання; сторонам надано строк для подання заяв по суті справи. 09.01.2024 до суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Бобровника К.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача позовні вимоги не визнає, з посиланням на наступні обставини. Так, дійсно 08.08.1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб.26.04.2000 року на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О. [PERSON] набув у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . 19.11.2009 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя. Розірвання шлюбу було зареєстровано в органах ДРАЦС 26.05.2015 на підставі чого видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 26.05.2015 року. З приводу вирішення питання щодо поділу спільного майна подружжя між сторонами була досягнута домовленість, що вищевказана квартира залишається у власності відповідача, а за свою частину квартири позивач отримує у власність автомобіль, дачу та грошову компенсацію. Так, відповідачем було отримано грошову компенсацію за свою частину квартири, що підтверджується власноруч написаною розпискою позивача від 22.07.2015 року. Таким чином, вважає, що спір щодо поділу майна подружжя було вирішено у позасудовому порядку, а тому не підлягає розгляду в судовому порядку. Крім цього, стороною позивача заявлено заяву про застосування строку позовної давності, оскільки враховуючи те, що шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 19.11.2009 року, яке зареєстровано органами ДРАЦ 26.05.2015, строк позовної давності закінчився 21.11.2012 року. Також зауважено, що при написанні розписки позивачем від 22.07.2015 року остання повинна була розуміти, що в цьому разі відбувається порушення її прав і вона позбавляється права на частку спірної квартири і саме з цього часу також можливо відраховувати початок перебігу позовної давності та в такому випадку перебіг позовної давності закінчився 23.07.2018 року. З посиланням на викладені обставини, представник відповідача просить суд застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності та у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 15.01.2024 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач заперечує проти твердження відповідача про пропуск строку позовної давності, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу з відповідачем у 2009 році вони помирилися та продовжили спільне проживання у спірній квартирі до березня 2015 року, що підтверджується реєстрацією позивача за адресою квартири до 18 червня 2015 року, спільними світлинами та фактичним зверненням до органу РАЦС для отримання свідоцтва про розірвання шлюбу в травні 2015 року. Крім цього, зауважила, що в період з 2008 року по 2014 рік вони з відповідачем спільно проводили ремонт у спірній квартирі. Так, оскільки майже відразу після завершення ремонту сторони розійшлися та позивач пішла зі спірної квартири, відповідачем було частково сплачено їй за проведені роботи з ремонту балкону, що було оформлено відповідною розпискою. При цьому, до теперішнього часу у спірній квартирі залишилися її особисті речі. Зазначила, що до вимоги про поділ майна подружжя після розірвання шлюбу застосовується загальна позовна давність - три роки. Але обчислюється вона не з дня розірвання шлюбу, та не з дня набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили, а з дня, коли один із подружжя дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Оскільки, у спірній квартирі залишився проживати їх спільний син позивач не наполягала на переоформленні належній їй частки у квартирі. Але після того як у відповідача утворилась нова сім`я останній став перешкоджати сину у користуванні квартирою та на початку листопада 2023 року почав вивозити речі сина з квартири. З огляду на вказані обставини, вважає, що фактично про порушення свого права дізналась у листопаді 2023 року, отже нею не пропущено строк позовної давності звернення до суду із даним позовом. З приводу тверджень представника відповідача щодо досягнення між сторонами домовленості про те, що позивач в рахунок частки у спірному нерухомому майні отримала автомобіль, дачу та грошову компенсацію позивач зазначила, що вказані обставини не відповідають дійсності, враховуючи те, що у них ніколи не було дачі, а автомобіль належав матері позивача та був переоформлений на її ім`я 20.07.2013 року. Разом з цим, позивач посилаючись на положення ст.ст. 657, 719 Цивільного кодексу України та ст.69 Сімейного кодексу України зауважує, що договори щодо нерухомого майна укладаються у письмовій формі і підлягають нотаріальному посвідченню. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 21.03.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судовому засіданні просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Разом з цим додатково зазначила про те, що у 2009 році [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Вона до суду не з`являлася. За отриманням свідоцтво про розлучення вони не зверталися та штампи у паспортах не ставили, оскільки помирилися та до кінця лютого 2015 року проживали у спірній квартирі, як одна сім`я. Після того, як вони посварилися, наприкінці лютого 2015 року вона пішла з квартири, забрала особисті речі та з початку весни 2015 року до квартири не поверталася. Вони домовилися про те, що їх син [PERSON] буде мешкати з батьком у спірній квартирі, де у нього була своя кімната. Після того, як [PERSON] одружився, у їх сина з новою дружиною відповідача постійно виникали сварки, у зв`язку з чим, він не міг жити у квартирі. Тому, періодично мешкав у друзів. У спірній квартирі їх син мешкав до листопада 2023 року, до того часу поки [PERSON] не сказав сину про те, що у нього вже нова родина, а він дорослий та щоб він винаймав собі житло. При розлученні вони домовлялися про те, що вони виділять її половину спірної квартири та вона подарує свою частку квартири сину. Вона неодноразово зверталася до [PERSON] з приводу оформлення квартири, проте останній постійно ухилявся від цього. Поки син міг вільно користуватися своєю кімнатою у спірній квартири у неї не виникало жодних питань з цього приводу. Проте наразі [PERSON] відмовляється від оформлення квартири. Представник позивача [PERSON] адвокат Мєдвєдєва А.В. у судовому засіданні підтримала позицію позивача та просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Разом з цим додатково зазначив про те, що у 2009 році він розлучився з [PERSON] , проте вони продовжили спільно проживати у спірній квартирі до лютого 2015 року, допоки [PERSON] за власним бажанням не пішла від нього. У них була усна домовленість з приводу поділу спірної квартири, а саме він віддає їй автомобіль, гараж та частину грошових коштів. Зараз гаражем та автомобілем користується їх син. Після того, як [PERSON] пішла від нього, син залишився проживати з ним до 23 років, допоки не почав зустрічатися з дівчиною та жити окремо, оскільки йому вже 25 років. Він сина не виганяв. Коли син хоче, то приходе до нього у гості та вони спілкуються. Він має намір подарувати сину 1/3 частини спірної квартири, проте вирішить це питання після закінчення війни, оскільки це не на часі. Представника відповідача [PERSON] адвокат Леліков С.О. судовому засіданні просив суд відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У судовому засіданні 10 червня 2024 року була допитана у якості свідка [PERSON] , яка показала, що перебуває з [PERSON] та [PERSON] у дружніх відносинах. Після розлучення родини [PERSON] вона більше спілкується з [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. За час спільного проживання, вони спільно зробили ремонт у спірній квартирі. У 2013 2014 роках вони зробили дорого вартісний ремонт балкону. Коли родина [PERSON] розходилися, то вони домовилися про те, що [PERSON] сплатить [PERSON] частину витрат за ремонт балкону. У 2015 році вони остаточно розійшлися. [PERSON] забрала свої особисті речі та пішла с квартири. Їх спільний син [PERSON] , якому на той час було 16 років, залишився проживати з батьком. Вона неодноразово була в гостях у родини [PERSON] та була присутня при розмові, коли [PERSON] казала [PERSON] про те, що оскільки їх син залишається проживати з [PERSON] , вона не буде ділити спільно придбану квартиру, а свою частку подарує сину. [PERSON] неодноразово консультувався з нею з приводу поділу спільного майна, а саме квартири. [PERSON] з [PERSON] домовилися про те, що коли їх сину виповниться 18 років то вини вирішать це питання. [PERSON] визнавав, що спірна квартира є їх з [PERSON] спільною квартирою. Наразі [PERSON] відмовляється від поділу квартири. Згодом [PERSON] почав проживати з [PERSON] . Восени 2022 року вона була у гостях у [PERSON] та чула розмову [PERSON] з сином, під час якої син [PERSON] хотів приїхати до [PERSON] щоб узяти свої зимові речі, проте [PERSON] повідомив йому про те, що не потрібно до нього приїздити, він сам йому усе привезе. Після цього [PERSON] привіз речі [PERSON] до [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, пояснення свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 08.08.1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований виконкомом Іванівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.01.1999 року. У період шлюбу сторонами була придбана у власність квартира за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку оформлено на відповідача [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 26.04.2000, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О., зареєстрованого в реєстрі за №2354. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 19 листопада 2009 року у справі №2-4455/2009, яке набрало законної сили 30.11.2009 року, шлюб між сторонами було розірвано. Державну реєстрацію розірвання шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану проведено 26 травня 2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 26.05.2015 року. Як зазначили сторони у судовому засіданні до лютого-березня 2015 року вони проживали разом у спірній квартирі, допоки [PERSON] не забрала свої особисті речі та пішла з квартири. Зазначені обставини також підтверджуються показами наданими у судовому засіданні свідком [PERSON] та спільними фотокартками. Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя квартири за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи, що спільне майно подружжя набуте до 01.01.2004, правовідносини у справі регулюються положеннями\~Кодексу про шлюб та сім`ю\~України 1969\~року та Цивільного кодексу\~Української РСР\~1963\~року та положеннями Сімейного кодексу України\~та\~Цивільного кодексу України, які були чинними на момент розірвання шлюбу між сторонами. Відповідно до статті 22 КпШС України\~майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Відповідно до\~статті 28 КпШС України\~в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України\~якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях 60,70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною першою статті 17\~Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. \~ \~ \~ \~Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21.12.2007\~№11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до вимог ч.3 ст.368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 71\~СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Заперечуючи щодо позовних вимог відповідач зазначив, що між сторонами була досягнута усна домовленість щодо поділу спільного майна, за умовами якої, позивач в рахунок її частки у спірній квартирі отримала гараж,автомобіль та грошову компенсацію. Частиною 1 статті 66 СК України встановлено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.2 ст.69 СК України договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідач заперечуючи щодо позовних вимог послався на те, що між сторонами була досягнута усна домовленість згідно якої позивач за частину спільної квартири отримала гараж, автомобіль Daewoo Lanos та грошову компенсацію. Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 2 статті 69 Сімейного кодексу України передбачено, що договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Суд критично оцінює доводи сторони відповідача стосовно отримання позивачем за частину спірної квартири гаражу та автомобіля враховуючи те, що наявність зазначеної домовленості про поділ спільного майна подружжя належними та допустимими доказами не підтверджено. При цьому у судовому засіданні встановлено, що вищевказаним майном наразі користується їх спільний син. Водночас, суд відхиляє та не бере до уваги надану відповідачем копію розписки позивача про отримання грошової компенсації у розмірі 1 400 доларів США ніби за частину квартири [ADDRESS] оскільки вказаний розмір грошових коштів вочевидь не відповідає ринковій вартості частки спірної квартири, яка за висновком суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] від 23.11.2023 складає 973\~890,00 грн. При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач у судовому засіданні зазначила, що під час спільного проживання з відповідачем ними проводився ремонт у спірній квартирі та нею особисто було сплачено вартість ремонту балкона, яка згідно кошторису ФОП [PERSON] склала 21\~690 грн. після того як вона пішла зі спірної квартири відповідач сплатив їй половину вартості ремонту балкону, про що нею і було написано розписку. Проведення сторонами ремонту у спірній квартирі та факт домовленості між ними щодо поділу цих витрат також підтвердила допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] . Враховуючи викладене вище правове регулювання, та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, які обґрунтовуються поданими сторонами доказами, суд приходить до висновку, що у даному випадку квартира, про поділ якої порушено питання у справі, набута відповідачем в період шлюбу з позивачем та є об`єктом спільної сумісної власності майна подружжя. Водночас, під час розгляду справи відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності у якій він просив суд застосувати строки позовної давності до позовних вимог та відмовити в задоволенні позову. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України). Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно із статей 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.02.2020 у справі № 320/3072/18 (провадження №61-5819св19) зазначено: «до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки». Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК.) Таким чином, визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Заперечуючи щодо пропуску строку позовної давності при зверненні до суду з вказаним позовом позивач зазначила, що після розірвання шлюбу та припинення відносин з відповідачем останній визнавав її право на частину в нерухомому майні, спору щодо поділу майна між ними не було. Між ними існувала домовленість, що їх син залишається проживати у квартирі та буде користуватися належною позивачу частиною у спільній сумісній власності, а згодом вони переоформлять її частину на сина. Так, після того як позивач пішла у березні 2015 року їх син продовжував мешкати в окремій кімнаті спірної квартири та взагалі користуватися квартирою. Проте на початку листопада 2023 року відповідач почав чинити перешкоди сину у користуванні квартирою та вивозити його речі, отже вважає, що порушення свого права дізналась у листопаді 2023 року. Дослідивши матеріали справи та докази, надані сторонами, суд приходить до висновку, що у даному випадку початок перебігу трьохрічного строку звернення до суду для позивача розпочався з березня 2015 року, коли остання після припинення відносин із відповідачем пішла з квартири та забрала з неї її особисті речі, оскільки з цього часу позивач не користувалась спірною квартирою, та саме з цього часу розпочалось відрахування строку позовної давності на звернення до суду. Суд звертає увагу на те, що позивач у судовому засіданні зазначала про те, що оскільки спірна квартира не була внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням оформити квартиру та здійснити її розподіл, проте він всіляко ухилявся від цього. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження того, що відповідач вигнав сина з їх спільної квартири. Зокрема не було заявлено клопотання про допит сина, який наразі є повнолітнім. Разом з цим, суд зазначає про те, що намір позивача подарувати свою частку у спільному майні подружжя іншій особі, навіть своїй дитині, після того, як право позивача було порушено та сплив трирічний строк позовної давності, не є підставою для його поновлення або підставою вважати, що він був пропущений з поважних причин. Суд критично оцінює доводи позивача щодо наявності будь-яких домовленостей із відповідачем стосовно користування спільним нерухомим майном оскільки вказані обставини належними доказами не підтверджені. При цьому, суд зазначає, що позивач стверджує, що мала намір переоформити належну їй частину у спірній квартирі на сина, проте не надала доказів того, що нею вчинялися будь-які дії з цього питання починаючи з 2015 року по день звернення до суду з вказаним позовом. \~ \~ \~ \~Зважаючи на вищевикладене та досліджені судом докази, слід дійти висновку про те, що строк позовної давності в даному випадку сплив, оскільки позивач звернулася з вказаним позовом про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя до суду 04.12.2023 року, тобто через 8 років після того як дізналась про порушення свого права, тобто поза межами строку позовної давності, у вигляді 3-х річного строку. \~ \~ \~ \~Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що вимоги позивача [PERSON] про визнання за нею права власності на частку в спільному майні подружжя є обґрунтованими, однак позивачем без поважних на те причин пропущено встановлений законодавством України трирічний строк звернення до суду з позовом, підстав для визнання строку пропущеним з поважних причин не встановлено. \~ \~ \~ \~Отже, за результатами розгляду справи було встановлено про наявність підстав для задоволення позовних вимог по суті спору, проте у зв`язку із пропуском строку на звернення до суду з відповідним позовом, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог у зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. Згідно із ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Outcome: dismissed