Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не більше ніж за шість місяців з дня звільнення у розмірі 69659 гривень. Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.03.2024 позов [PERSON] до АТ «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати задоволений та стягнуто на його користь з відповідача заробітну плату в розмірі 11029,65 гривень. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 17.07.2024 рішення суду першої інстанції залишено без змін. Відповідачем не було виконане рішення в добровільному порядку і на час подання позову, тому він змушений звернутися до суду. Розрахунковим періодом для розрахунку середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні вказав шість місяців. Середній заробіток розрахував виходячи з двох останніх місяців роботи вересень та жовтень 2023 року. Відповідач надав відзив на позов, відповідно до якого не погодився із розрахунком позивача. Вказав, що позивач включив складові заробітної плати за робочий період вересень 2023 року жовтень 2023 року і розрахунок був проведений з урахуванням фактично відпрацьованих днів. Однак, на підприємстві встановлений погодинний графік роботи і всі види розрахунку середнього заробітку за останні два місяці роботи проводяться з урахуванням фактично відпрацьованих годин. Крім того, позивачем не правильно включена до розрахунку премія в жовтні 2023 року в розмірі 3025,48 гривень, яка має враховуватися в розмірі 773,96 гривень. Таким чином, сума середнього заробітку яка підлягає стягненню складає 65842,70 гривень. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином надав заяву, відповідно до якої просив проводити розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав відзив на позов та та не погодився із розрахунком позивача. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Однією із найважливіших конституційних гарантій забезпечення та захисту прав та свобод особи є закріплення права на судовий захист. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (п. 2 рішення Конституційного Суду України 25 грудня 1997 року по справі № 9\-зп). Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (ч. 1 ст. 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. У доктрині Європейського суду з прав людини та його практиці "право на суд" охоплює три основні елементи: 1) наявність "суду", який встановлений відповідно до закону і відповідає вимогам незалежності і неупередженості; 2) наявність у суду достатньої\~компетенції\~для вирішення всіх аспектів спору чи обвинувачення, до яких застосовується ст. 6 Конвенції; 3) особа повинна мати\~доступ\~до такого суду. У своєму рішенні в справі "Голдер проти Сполученого Королівства", 1975 р. Суд відзначив: "Було б неприйнятним, на думку Суду, якби ч. 1 ст. 6 детально визначала процесуальні гарантії сторонам у судовому провадженні, не забезпечивши, насамперед, того, без чого користування такими гарантіями було б неможливим, а саме: доступу до суду.\~ Судом встановлено, що в період з 02.03.2018 до 01.11.2023 позивач знаходився у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця», працюючи на посаді слюсаря з ремонту рухомого складу виробничого підрозділу служби вагонного господарства «Експлуатаційне вагонне депо Знам`янка» РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця». Наказом начальника Експлуатаційного вагонного депо Знам`янка №286/ос від 30.10.2023 позивача звільнено із займаної посади з 01.11.2023 на підставі п.2 ст.40 КЗпПУ, внаслідок невідповідності виконуваної роботи за станом здоров`я. Вказаним наказом визначено компенсувати позивачу за невикористані 23 дні відпустки за вислугу років, за 2 дні за період з 02.03.2022-01.03.2023, 21 день типової відпустки за період з 02.03.2023-01.11.2023, а також виплатити вихідну допомогу в розмірі 1 середнього місячного заробітку згідно зі ст.44 КЗпПУ. Матеріальна допомога на оздоровлення за 2022 та 2023 роки позивачу не виплачена, тому він звернувся до Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області із позовом про стягнення коштів. Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 березня 2024 року в справі № 389/4274/23 задоволені вимоги [PERSON] та стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] невиплачену при звільненні матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022, 2023 роки в розмірі 11 029 (одинадцять тисяч двадцять дев`ять) грн 65 коп. Вказана сума визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 17.07.2024 рішення суду першої інстанції залишено без змін. Як встановлено судом, матеріальна допомога на оздоровлення за 2022 та 2023 роки позивачу не виплачена на теперішній час, що також не заперечувалося в судовому засіданні і представником відповідача. Відповідно до статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 3 ст.\~12\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із частиною першою статті\~3\~та статтею\~4\~КЗпП України\~трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з\~КЗпП\~України\~та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Право на працю, закріплене у\~статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до частини першої\~статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою\~статті 1 Закону № 108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати визначена\~статтею 2 Закону України\~від 24 березня 1995 року\~«Про оплату праці»\~за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої\~статті 233 КЗпП України, статей\~1,\~12 Закону № 108/95-ВР\~Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I\~Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої\~Законом України від 14 вересня\~2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим\~статтею 12\~Закону\~України «Про оплату праці», зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника. Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу. За змістом частини другої\~статті 233 КЗпП України\~у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 підтверджено, що згідно зі ст.116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена ст.117 КЗпП відповідальність. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. За приписами частини 1\~статті 129-1 Конституції України\~судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до статті 18 ЦПУ України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Щодо спору між сторонами про нарахування виплат, суд встановив наступне. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.\~27\~Закону України\~«Про оплату\~праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100\~(далі\~Порядок). Абзацом 3 п. 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Згідно абзацу 2, 3 ч.3 розділу III Порядку, суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати. Як вбачається з Порядку обчислення середньої заробітної плати, п.2 ч.3 розділу III Порядку застосовується до сум заробітної плати, крім премій за певний період. Премії за підсумками роботи за певний період враховуються в заробіток періоду, який складає два місяці, для визначення середнього заробітку, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Згідно з розрахунковими листами і розрахунку відповідача, премія нарахована у вересні 2023 року за серпень 2023 року, а у жовтні за вересень 2023 року, що відповідає нормі відпрацьованих годин за вересень 2023 року у розрахунковому листі за жовтень 2023 року (за відпрацьовані 172 години у вересні 3025,48 гривень) та у розрахунковому листі за вересень 2023 року (за відпрацьовані 133 години у серпні 1871,58 гривень). Заробітна плата за вересень 2023 року складає 11415,44 гривні, за жовтень 2023 року складає 3052,58 гривень. Згідно з п. 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та\~допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, для виплат, що включаються в розрахунок середньої заробітної плати належать сума премії нарахована у вересні за серпень 2023 року, у жовтні за вересень 2023 року, яка дорівнює 4897,06 гривень. Згідно з розрахунковими листами за серпень і вересень 2023 року позивачем відпрацьовано у серпні -18 днів, а у вересні 22 дні, що в сумі складає 40 днів відпрацьованих у розрахунковому періоді (два місяці). Отже, виходячи із розрахунків заробітної плати позивача за вересень та жовтень 2023 року середньогодинний його заробіток с складає 66,98 гривень (11415,44 + 3052,24 = 14467,68/216 годин=66,98). Згідно з колективним договором підприємства, норма годин на місяць для працівників, що працюють позмінно встановлюється як для працівників, що працюють з шестиденним робочим тижнем і повинна складати не більше сорока годин на тиждень. Норма годин на місяць у розрахунковому періоді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає: листопад 2023 року 174 години; грудень 2023 року 172 години, січень 2024 року -181 година; лютий 2024 року 167 годин; березень 2024 року 172 години; квітень 2024 року 174 години. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає: 66,98 гривень х 1040 годин = 69659,2 гривень. Таким чином заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно з ч.1\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved