Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-07 00:00:00

\~ \~ \~ \~20 листопада 2024 року позивачка [PERSON] звернулася до Києво- Святошинського районного суду Київської області із вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що 24 лютого 2017 року між нею та відповідачем - [PERSON] , було укладено шлюб, який в подальшому було розірвано рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08.11.2023року по справі № 362/5110/23, яке набрало законної сили 11.12.2023 року. Від шлюбу позивачка має з відповідачем сина [PERSON] , [INFO] . Починаючи із серпня 2023 року позивачка з відповідачем не ведуть спільного господарства, шлюбних стосунків не підтримують, проживають окремо один від одного. \~ \~ \~ \~ [PERSON] разом із сином [PERSON] проживають однією сім`єю за місцем їх реєстрації. Вказує, що відповідач неодноразово повідомляв позивача про його бажання забрати дитину на проживання до себе, проти чого позивачка категорично заперечує. Пропозицію [PERSON] щодо укладення та нотаріального посвідчення договору про визначення місця проживання дитини відповідач залишив поза увагою. В обгрунтування неможливості визначення місця проживання дитини з батьком позивачка наводить наступні аргументи: відповідач є військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] . Склад сім`ї відповідача, стан його здоров`я, доходи, санітарно-побутові умови його проживання позивачці невідомі, оскільки відповідач про них не повідомляє. Зазаначає, що [PERSON] не має нерухомості та власним житлом не забезпечений. Позивачка вважає, що зазначені нею обставини об`єктивно не дозволяють батькові дитини належним чином утримувати, лікувати, навчати та виховувати сина, тому проживання дитини з відповідачем ке буде відповідати інтересам дитини та її інтересам як матері дитини. Тому позивачка просила суд визначити місце проживання [PERSON] . [INFO] , разом з його матір`ю [PERSON] за місцем її реєстрації та фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.11.2024 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження. 27.12.2024 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Федак М. Л. подану суду заяву про визнання позову. Вказав, що відповідач визнає позовні вимоги щодо суті спору. Разом з тим позовні вимоги, що стосуються стягнення судових витрат, судового збору та витрат на правничу допомогу не визнає. 02.01.2025 року на адресу суду від представника відповідача - адвоката Федак М. Л. надійшли пояснення. У яких останній заперечував щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу з [PERSON] . Мотивував тим, що до позовної заяви не долучено квитанції про сплату будь-яких сум за надання правової допомоги у підготовці і поданні матеріалів до суду про визначення місця проживання дитини, чи будь-яких інших документів які підтверджують отримання адвокатом коштів за договором, акт прийому-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 26.07.2024 року відсутній. У зв`язку з наведеним просив відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу. У судове засідання відповідач не з`явився. При цьому, від представника відповідача до суду надійшло клопотання у якому останній просив суд проводити розгляд справи без участі відповідача. У судове засідання позивач не з`явилася. Разом з тим, на адресу суду надійшла спільна заява позивача та її представника про розгляд справи без їх участі, також просили суд задовольнити позов у повному обсязі. У судове засідання третя особа без самостійних вимог Орган опіки та піклування в особі Гребінківської селищної ради не з`явилася. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно з ч. З ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Приписами ч. 5 ст. 268 ЦПК України врегульовано, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30.09.2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» (заява № 24465/04) суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У п. 36 справи Bellet v. France від 04.12.1995 (заява № 23805/94) ЄСПЛ зазначив, що Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. При розгляді справи судом встановлено, що 24.02.2017 року між позивачем - [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, зроблено відповідний актовий запис № 151. Від спільного подружнього життя сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24.10.2018 року, виданим Виконавчим комітетом Дослідницької селищної ради Васильківського району Київської області. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08.11.2023 року по справі № 362/5110/23 шлюб між [PERSON] до [PERSON] розірвано. З пояснень сторін судом встановлено, що починаючи із серпня 2023 року позивачка з відповідачем не ведуть спільного господарства, шлюбних стосунків не підтримують, проживають окремо один від одного. Позивачка разом з дитиною проживають однією сім`єю за місцем їхньої спільної реєстрації. Склад сім`ї позивачки та матеріально-побутові умови проживання підтверджуються витягом № 546 від 17.07.2024 року з реєстру Гребінківської територіальної громади про зареєстрованих в житловому приміщенні осіб та Актом обстеження умов проживання позивачки від 19.07.2024 року. Разом з тим, відповідач неодноразово повідомляв позивача про його бажання забрати дитину на проживання до себе, проти чого позивачка категорично заперечує. Пропозицію [PERSON] щодо укладення та нотаріального посвідчення договору щодо визначення місця проживання дитини відповідач залишив поза увагою. Зважаючи на це між сторонами виник спір та позивач подала позов щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] . Згідно з ч. 2, 8 та 9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Нормами ч. 1 та 2 ст. 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Ст. 160 Сімейного кодексу України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Після припинення шлюбних відносин малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , якому на момент розгляду справи виповнилося шість років, проживає разом з матір`ю. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них. вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Суд зазначає, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 201/13423/19 (провадження № 61- 1881св22). Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 та 6 ст.19 Сімейного кодексу України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З матеріалів справи вбачається, що позивач - [PERSON] наразі офіційно працевлаштована, попередньо займаючи посаду начальника Служби у справах дітей та сім`ї Гребінківської селищної ради, у період січень-липень 2024 року позивачка отримала сукупний дохід в розмірі 258102,17 грн, що надає їй можливість самостійно забезпечувати належні умови проживання, виховання, розвитку та лікування дитини, що підтверджується довідкою про доходи № 195 від 17.07.2024 року. За останнім місцем роботи позивач характеризується виключно позитивно, що підтверджується характеристикою № 675/03-19 від 09.05.2024 року. До кримінальної відповідальності [PERSON] не притягувалася, судимості не має, що підтверджується Витягом з ІАС «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимостей» № ВР-002938312 від 07.05.2024 року. Встановлено, що позивач має у особистій приватній власності чотирикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та легковий автомобіль марки «Toyota Augo», що підтверджено Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав № 377437007 від 07.05.2024 року та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Стан здоров`я [PERSON] є задовільним, що підтверджується довідкою сімейного лікаря КНП «Васильківський ЦПМСД» Київської області від 31.07.2024 року. Стан здоров`я сина позивачки - [PERSON] є задовільним, що підтверджується довідкою сімейного лікаря № 1 від 09.05.2024 року. Позивачка повною мірою забезпечує виховання та навчання сина, який є учнем 1-го класу Дослідницької гімназії Гребінківської селищної ради Білоцерківського району Київської області, що підтверджується довідкою Дослідницької гімназії Гребінківської селищної ради № 01-40/18 від 31.07.2024 року. 24 вересня 2024 року рішенням Виконавчого комітету Гребінківської селищної ради № 183/14 було затверджено висновок Органу опіки та піклування Гребінківської селищної ради, відповідно до якого доцільним є визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з-його матір`ю [PERSON] . Суд зауважує, що відповідач - [PERSON] позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю [PERSON] визнає. Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з матір`ю, нею створені всі належні умови для необхідного розвитку дитини, позивач виховує та піклується про її стан здоров`я, фізичний, духовний розвиток. При цьому суд зазначає, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не впливає на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20). Разом із цим, суд наголошує, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові № 542/1428/18 (провадження №61-18612св 19). Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На переконання суду, а також з огляду на характеристику позивача, забезпеченість житлом, матеріально-побутові умови проживання, доходи, висновок органу опіки та піклування, відношення до дитини, стан здоров`я позивачки, а також зважаючи на те, що дитина проживає разом з матір`ю однією сім`єю після розлучення, суд дійшов висновку, що наразі доцільно визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Щодо відшкодування судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до вимоги позовної заяви, [PERSON] просит суд стягнути з відповідача судовий збір за подання позову, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн. Відповідач не визнає позовних вимог щодо стягнення судових витрат, судового збору та витрат на правничу допомогу. Вказує що звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», так як є учасником бойових дій. Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, учасники бойових дій. постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 травня 2022 року у справі № 373/86/21 (провадження № 61-12410св21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 06 травня 2020 року у справі № 9901/70/20 (провадження № 11-128заі20) вказала, що за пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнення від сплати судового збору осіб, які мають, зокрема статус ветеранів війни - учасників бойових дій, обмежено справами, пов`язаними з порушенням їхніх прав. Тобто встановлені цим Законом положення стосуються випадків звернення до адміністративного суду за захистом прав, пов`язаних винятково зі статусом учасника бойових дій, і не поширюються на подання позовних заяв до суду із вимогами, що виходять за межі таких спірних правовідносин. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах також наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/10 (провадження № 11-795заі19) та у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 727/9199/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 282/1874/18, від 24 листопада 2021 року у справі № 761/1004/20 (провадження № 61-3505св21). Втім, згідно з висновком, сформульованим Верховним Судом в постанові від 23.06.2022 року у справі № 748/912/20 (провадження № 61 -13335св21), аналіз наведених положень закону з урахуванням правових висновків Верховного Суду свідчить про те. що у кожному випадку суди мають враховувати предмет та підстави позову, перевіряти, чи стосується така справа захисту прав особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до неї особи). Отже, встановлені цим Законом положення стосуються випадків звернення до суду за захистом прав, пов`язаних винятково зі статусом учасника бойових дій, і не поширюються на подання позовних заяв до суду із вимогами, що виходять за межі таких спірних правовідносин. Враховуючи предмет та підстави позову, суд вказує, що спірні правовідносини стосуються визначення місця проживання дитини, відтак справа безпосередньо не стосується захисту прав особи, яка має статус учасника бойових дій. Тому вимоги відповідача щодо його звільнення від судового збору не можуть бути задоволені. Разом з тим вимоги позивача щодо стягнення витрат на правничу допомогу не підлягають задоволенню зважаючи на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч. 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робі т (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до правових висновків Верховного Суду, що викладені у постановах від 19.02.2022 року у справі № 755/9215/15-ц та від 05.07.2023 року у справі № 911/3312/21, 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання правової допомоги від 26.07.2024 року, тобто договору, який було складено набагато раніше, ніж подано позов до суду та протокол узгодження видів, обсягів та договірної ціни за надання правової допомоги. Разом з тим до позовної заяви не долучено жодної квитанцій про сплату будь-якої суми за надання правничої допомоги у підготовці і поданні матеріалів до суду пов`язаних із розглядом даної справи. Також не долучено до матеріалів справи і актів прийому-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 26.07.2024 року, також позивачем у позовній заяві не зазначено попередній розрахунок суми судових витрат. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 300/941/19, від 31.03.2020 у справі № 726/549/19, від 04.02.2021 у справі № 806/2299/18). За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позивачем документально не підтверджено понесення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, суд вважає за необхідне повернути позивачу [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків суми від сплаченого нею судового збору в сумі 1211,20 гривень, що становить 605,60 грн. Враховуючи зазначене з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача судовий збір у розмірі 50 відсотків від суми сплаченого позивачем судового збору, що становить 605,60 грн. На підставі викладеного, враховуючи встановлені у ході розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовна заява є обгрунтованою та підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial