Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-09 00:00:00

23 квітня 2024 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшов позов, яким представник ТОВ «ФК Еліт Фінанс» Наваренко В.Г. просить стягнути з [PERSON] на користь позивача загальну суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 48\~216,57 грн., судові витрати у розмірі 3 028,00 грн. та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 7 100 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що \~30 вересня 2020 року між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якої банк надав відповідачу кредитні кошти. В свою чергу, позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. 20 грудня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» був укладений Договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором від 30 вересня 2020 року. АТ «Альфа-Банк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач кредит за Договором у повному обсязі не повернув, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом Ухвалою суду від 15 липня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом та повідомленням. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 27 серпня 2024 року від представника відповідача адвоката Шум Т.Е. надійшов відзив на позов, яким відповідач просив відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне. На ім`я « [PERSON] » (паспорт громадянина України № [NUMBER] , орган, що видав 3222, РНОКПП [NUMBER] ) договори (угоди) про обслуговування кредитної картки та кредитної лінії в банках України не підписувались та не відкривались. Оскільки, паспорт громадянина України на ім`я « [PERSON] , [INFO] », виданий Бориспільським МРВ ГУ МВС України в Київській області, було втрачено, але про факт втрати паспорта вчасно не було повідомлено відповідні органи. По-друге, особа, яка зображена на копії паспорта сторінка 1 та сторінка 2, що подав «Позивач» разом із позовною заявою, не є « [PERSON] ». Тобто у документ вносилися зміни або документ створений за допомогою монтажу, що вже вказує на шахрайські дії з боку невідомих осіб та отримання грошових коштів обманним шляхом. По-третє, «Позивач» разом з позовною заявою надав копію паспорта невідомої особи, сторінку 12, де зазначається місце реєстрації : [ADDRESS] , що не підтверджує дійсне місце реєстрації «Відповідача». Відповідно витягу з реєстру територіальної громади від 12 серпня 2024 року, дата проведення реєстрації місця проживання «Відповідача» - 06 грудня 2000 року за адресою : [ADDRESS] . Місце реєстрації та проживання [PERSON] не змінював. Крім цього, в картці платника податків, що подав позивач разом з позовною заявою, зазначається, що орган Державної фіскальної служби України, що видав картку: ДІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві від 20 січня 2016 року. Відповідно оригіналу довідки про присвоєння ідентифікаційного номера «Відповідача», дата видачі 16 травня 2001 року Бориспільською об`єднаною державної податковою інспекцією. Представник звернув увагу суду на те, що дані факти свідчать про шахрайські дії невідомих осіб, які відкривали банківські рахунки та підписували договори про обслуговування кредитної картки та кредитної лінії в банках України на ім`я відповідача, з метою отримання грошових коштів обманним шляхом. Належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи представник позивача до суду не з`явився. Натомість подав заяву, якою просив розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач та його представник до суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача Шум Т.В. до суду надала заяву про розгляд справи у її та відповідача відсутність, у задоволенні позову просила відмовити з підстав зазначених у заперечення на позовну заяву. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, прийшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що 30 вересня 2020 року відповідачем [PERSON] підписано оферту на укладення угоди про обслуговування Кредитної картки та відкриття віднов-лювальної кредитної лінії, якою пропонував АТ «Альфа-Банк» надати йому кредит на таких умовах: ліміт кредитної лінії\~200000 грн.; процентна ставка\~39,99% річних, фіксова; розмір обов`язкового мінімального платежу\~5% від суми заборгованості та не менше 50 грн. (а.с.5) АТ «Альфа-Банк» прийняв пропозицію [PERSON] на укладення угоди про обслуго-вування Кредитної картки та відкриття Відновлювальної кредитної лінії на запропонованих в оферті умовах. В акцепті зазначено, що угода вважається укладеною та набуває чинності з моменту підписання банком акцепту, відкриття Відновлювальної кредитної лінії та надання кредиту. Відповідно ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ст. 205, 207 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксо-ваний в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За змістом ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 20 грудня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу №4, на підставі якого ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором від 30 вересня 2020 року. Відповідно додатку 1-1 до Договору факторингу №4 від 20 грудня 2021 року, Акту приймання-передачі Реєстру Боржників від 20 грудня 2021 року до Договору факторингу №4 від 20 грудня 2021 року та платіжного доручення №34291 від 20 грудня 2021 року на суму 12878944,00 грн., АТ «Альфа-Банк» було відступлено, а ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» прийнято право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором від 30 вересня 2020 року на загальну суму заборгованості 48216,57 грн. Відповідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступ-лення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який перед-бачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» перейшли всі права первісного кредитора у зобов`язаннях за кредитним договором від 30 вересня 2020 року. З розрахунку заборгованості судом встановлено, що станом на 20 грудня 2021 року у [PERSON] наявна заборгованість за кредитним договором від 30 вересня 2020 року у загальному розмірі 48216,57 грн. Як вбачається з виписки по рахунку відповідача [PERSON] за період з 30 вересня 2020 року по 05 лютого 2024 року, всього витрат\~41700,35 грн., всього надходжень 41700,35 грн., поточна сума заборгованості на кінцеву дату виписки 0,00 грн. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. З долученої представником позивача копії паспорта серії [NUMBER] виданого 17 листопада 2004 року Бориспільським МРВ ГУ МВС України в Київській області встанов-лено, що місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6 на звороті). Однак відповідно Витягу з реєстру територіальної громади від 12 серпня 2024 року, дата проведення реєстрації місця проживання [PERSON] [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 53). Крім цього, в картці платника податків, яку разом з позовною заявою представником позивача подано до суду вказано, що орган Державної фіскальної служби України, що видав картку: ДІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві від 20 січня 2016 року (а.с. 7). Відповідно довідки про присвоєння ідентифікаційного номера [PERSON] , дата її видачі 16 травня 2001 року та іншим органом, а саме Бориспільською об`єднаною державної податковою інспекцією (а.с. 52). Також встановлено, що наглядно особа,\~яка зображена\~на фотознімку\~у копії\~паспортасерії\~ [NUMBER] \~виданого 17\~листопада 2004\~року Бориспільським\~МРВ ГУ\~МВС України\~в Київській\~області на сторінках 1 та 2, що надав представник позивача разом із позовною заявою, не є зображенням особи [PERSON] , яке міститься у заяві про видачу паспорта від 24 вересня 2004 року (а.с. 55). Тобто, достеменно вбачається, що наглядно це дві зовсім різні особи. Згідно листа начальника Бориспільського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС України Трищецького Я. вбачається, що 20 травня 2021 року [PERSON] , [INFO] звернувся до Бориспільського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про оформлення паспорта громадянина України у вигляді ID-картки у зв`язку з втратою паспорта громадянина України серії [NUMBER] виданий 17 листопада 2004 року Бориспільським МРВ ГУ МВС України в Київській області (справа про втрату №156 від 20 травня 2021 року) , у зв`язку з чим отримав паспорт громадянина України № [NUMBER] виданий 25 травня 2021 року підрозділом 3222. Паспорт громадянина України [NUMBER] виданий 17 листопада 2004 року Бориспільським МРВ ГУ МВС України в Київській області внесений 20 травня 2021 року до інформаційної підсистеми «Недійсні документи» ЄІАС УМП ДМС України як втрачений. Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані у справі докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов обґрунтованого висновку, що матеріалами справи не підтверджено факт отримання саме [PERSON] кредитних коштів, а тому позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed