Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-05 00:00:00

[PERSON] у травні 2024 року звернувся до суду в інтересах [PERSON] з указаним позовом, який мотивував тим, що позивач та відповідачка перебували у шлюбі за час якого в них народився син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя сторін не склалося та шлюб між ними було розірвано у 2011 році рішенням суду. Після розлучення між сторонами було погоджено місце проживання дитини з відповідачкою та досягнуто домовленості щодо сплати аліментів на утримання сина, шляхом передачі грошових коштів безпосередньо відповідачці. З червня 2023 року [PERSON] виявив бажання та фактично проживає з позивачем та бабусею [PERSON] за місцем реєстрації батька по [ADDRESS] . Відповідачка не приймає участі в утриманні сина з липня 2023 року, отримує аліменти від позивача та відмовляється визначати факт не проживання неповнолітнього сина з нею та продовжує стверджувати, звертаючись до інституцій у тому числі до суду, що син проживає з нею. Посилаючись на вказані обставини представник позивача просить суд: 1) визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] ; 2) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Ухвалою суду від 05.06.2024 було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. 23.07.2024 представником третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Тростянецької міської ради Сумської області було подано письмові пояснення в яких представник зазначила, що оскільки неповнолітній [PERSON] фактично проживає у м. Обухів, тому уповноваженим органом стосовно проведення обстеження житлово-побутових умов і складання акту обстеження умов проживання є Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Обухівської міської ради. Ухвалою суду від 17.09.2024 за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Обухівської міської ради. Ухвалою суду від 15.10.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про причину неявки не повідомили. Відповідачка у судовому засіданні заперечила проти позову та пояснила, що син зареєстрований разом із нею, але тимчасово проживає з бабусею у м. Обухів, оскільки навчається в університеті у м. Київ. Також у сина є кімната в гуртожитку в м. Києві. У будь-який час дитина може повернутися додому. Позивач не проживає із сином, лише зареєстрований у м. Обухів, але фактично проживає із співмешканкою за іншою адресою. Представниця третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Тростянецької міської ради Сумської області у судове засідання не з`явилася та не повідомила про причини неявки. Представниця третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Обухівської міської ради у судове засідання не з`явилася, надала письмові пояснення щодо спору, а також зазначила, що покладається на розсуд суду при ухваленні рішення. У письмових поясненнях представниця зазначила, що працівниками служби у справах дітей та сім`ї було проведено обстеження умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та встановлено, що умови проживання задовільні. Під час обстеження з неповнолітнім була баба [PERSON] , яка повідомила. Що батько дитини служить в ЗСУ, тому відсутній вдома. Також було встановлено, що між батьками відсутній спір з приводу місця проживання дитини, оскільки [PERSON] самостійно вирішив проживати з батьком. Мати дитини не заперечує проти того щоб дитина проживала з батьком. Тому між сторонами відсутній спір з приводу визначення місця проживання дитини. У з в`язку з цим Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Обухівської міської ради не може надати висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини. Заслухавши пояснення відповідачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд вважає, що між сторонами мають місце сімейні правовідносини, позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом установлено, що позивач та відповідачка з 18.11.2006 року перебували у шлюбі, який рішенням Обухівського районного суду від 18.11.2011 був розірваний (а.с. 8). За час шлюбу, [INFO] у позивача та відповідачки народився син [PERSON] (а.с. 7). Згідно акту обстеження на предмет проживання від 22.05.2024 неповнолітній [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21). Відповідно до заяви неповнолітнього [PERSON] від 26.05.2024, доданої до позовної заяви, останній висловив бажання проживати разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї, дітей від 13.11.2024 комісією працівників служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Обухівської міської ради було проведено обстеження умов проживання неповнолітнього [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Під час обстеження установлено, що [PERSON] є студентом 1 курсу Державного торгівельного економічного університету, проживає разом із бабусею [PERSON] . Батько [PERSON] служить у ЗСУ. Санітарно-гігієнічні умови та стан помешкання задовільні. У дитини є окрема кімната, облаштована необхідними меблями, є робоче місце для навчання, ноутбук. Відносини в сім`ї доброзичливі, з повагою відносяться один до одного (а.с. 68). Додані представником позивача до позовної заяви протоколи опитування адвокатом особи за її згодою, суд не приймає як допустимі докази, оскільки такі докази фактично є показаннями свідка та мають надаватися у судовому засіданні під час допиту. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, Сімейного кодексу України (далі - СК України), Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікованою постановою ВР №789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини). Так, відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ч. 2, 3 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином, у разі спору, місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом. Разом з тим, при вирішенні питання щодо місця проживання дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в такому віці саме дитина має право самостійно обирати місце проживання. В даній справі, спір між сторонами виник щодо визначення місця проживання дитини, яка на дату звернення до суду з позовом та на момент ухвалення рішення, досягла 17 річного віку. Отже, в силу закону, дитина сторін [PERSON] має право вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків. Відтак суд не наділений повноваженнями визначати місце її проживання. Зазначені висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15, від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог позивача відповідно до положень ст. 141 ЦПК України понесені ним судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed