Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-05 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась представник позивача [PERSON] з позовом до [PERSON] про відшкодування додаткових витрат на дитину. Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати в розмірі 50 909,10 грн, що становить розміру витрат, які були понесені [PERSON] на малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що з 06 червня 2008 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають доньку, шлюб розірвано рішенням суду від 14 лютого 2013 року, донька проживає разом з позивачем. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 березня 2013 року стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] , на утримання спільної доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі частини від заробітку (доходу), але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, починаючи з 28 січня 2013 року до досягнення дитиною повноліття. 17 квітня 2013 року відкрито виконавче провадження про стягнення аліментів. На сьогодні відповідач сплачує аліменти на дитину в мінімальному розмірі, що становить 1 598,00 грн в місяць. Представник позивача зазначає, що спільна дитина сторін проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні, розмір аліментів, які перераховуються на доньку, є недостатнім для її фізичного, духовного, морального і соціального розвитку. Це зумовлює понесення додаткових витрат. Через отриману травму дитина перебувала на лікуванні, постійно отримувала медичну допомогу. Крім того позивач з дитиною орендувала житло, донька проходила навчання за кордоном. Загалом за період з 22 червня 2023 року по 03 січня 2024 року позивачем були понесені додаткові витрати на дитину в сумі 11 280 польських злотих, що є еквівалентом в гривні 101 818,20 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2024 відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. (а.с.48-49) 20 серпня 2024 року від відповідача [PERSON] надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволені позовних вимог та зазначає, що він з 28 січня 2013 року по теперішній час щомісячно сплачує аліменти в розмірі 1 598,00 грн, заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Також зазначає, що він є особою з інвалідністю ІІІ групи довічно та отримує пенсію в розмірі 2 725,00 грн, отже позбавлений фінансової можливості компенсувати додаткові витрати на дитину. У липні-серпні 2024 року відповідач переніс дороговартісне лікування на яке мати відповідача позичила кошти у іншого члена родини. Відповідач вважає, що витрати, які заявляє до стягнення позивач, не є виправданими та обґрунтованими. Так, позивач на власний розсуд вирішувала питання щодо звернення до приватних лікарів задля обстеження дитини, обирала навчальний заклад тощо, у зв`язку з чим відповідач не змушений компенсувати такі витрати. Крім того, частина наведених позивачем витрат не відноситься до додаткових витрат на дитину. (а.с.52-59) 27 серпня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, надіслана представником позивача [PERSON] - адвокатом Клок В.В., в якій представник просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та по суті заперечень викладених у відзиві зазначає, що відповідач, як інвалід ІІІ групи має право не тільки на отримання пенсії, а і бути працевлаштованим, крім того відповідач постійно виїжджає за межі України, подорожує, тому його посилання на відсутність коштів є необґрунтованими. Вважає доводи відповідача щодо відсутності фінансових можливостей не правдивими, оскільки у власності матері відповідача знаходиться декілька об`єктів нерухомого майна. Більше того, квартира [ADDRESS] перебувала у спільній частковій власності з позивачем та була відчужена за 95 000,00 доларів США. Ці кошти були розділені навпіл між позивачем та відповідачем. На думку представника позивача розписка не містить необхідних реквізитів та не може бути належним і допустимим доказом, оскільки оформлена в колі сім`ї та містить ознаки фіктивності. (а.с.85-88) Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані позивачем та відповідачем докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику в судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Судом установлено, що сторони з 06 червня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2013 року (а.с.11). Під час шлюбу у сторін народилась донька - [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2013 року у справі № 757/2431/13-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання їх малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму, починаючи з 28 січня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 12-13). Після укладання 22 грудня 2017 року позивач змінила прізвище на « [PERSON] ». (а.с.14) Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. За приписами частини першої статті 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Тобто, батьки зобов`язані брати участь у додаткових витратах на свою дитину лише при обов`язковій умові, якщо це обумовлено розвитком її здібностей, хворобою тощо. Цей перелік не є вичерпним - сюди входять усі потреби дитини, які не покриваються аліментами на її утримання. У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489 цс 17 зроблено висновок, що Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно з частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Позивач включила до розрахунку додаткових витрат: ортопедична консультація - 3 603,80 грн; рентген правого плеча - 1 259,34 грн; контрольний огляд у стоматолога - 1660,42 грн; стоматологічна послуга - медична - 7 304,98 грн; плата за навчання (реєстраційний внесок) - 23 049,50 грн; плата за навчання за вересень-жовтень 2023 - 21 344,16 грн; плата за навчання листопад-грудень 2023 - 20 656,80 грн та плата за навчання листопад-грудень 2023 - 22 939,20 грн. Всього, за підрахунками позивача витрати складають 101 818,20 грн. (а.с. 3-4). Проте такі витрати не можна в повній мірі віднести до категорії додаткових витрат, які не покриваються сумою аліментів, виходячи з наступного. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, можуть бути: висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування, тощо). Як убачається з матеріалів справи, згідно висновку ЛКК КПН «ЦПМСД» Печерського району м. Києва, протокол № 20 від 22.04.2019, [PERSON] перебуває на «Д» обліку у КПН «ЦПМСД» Печерського району м. Києва з 2012 року з діагнозом: десмопластична фіброма в/з правої плечової кістки, стан після оперативного лікування, ВСД по змішаному типу, неврозоподібний стан з ангіоспазмами. (а.с. 20) Відповідно до медичного висновку № 37 про дитину-інваліда віком до 18 років від 31.07.2019, [PERSON] встановлено статус дитини - інваліда з подальшим переоглядом 30.06.2024. (а.с. 21) Як стверджує позивач та не заперечується відповідачем, після початку повномасштабного вторгнення, позивач разом з дитиною [PERSON] виїхали до Польщі. За час перебування за кордоном, позивач зверталась до лікарів щодо обстеження дитини [PERSON] , з урахування встановленого діагнозу в Україні. Згідно рахунку - фактури від 22.06.2023, [PERSON] скористалась послугами ортопедичної консультації - перша за що було сплачено 400,00 злотих (станом на дату платежу відповідно до офіційного курсу НБУ складає 3603,80 грн) (а.с. 38). Згідно рахунку - фактури від 27.06.2023, [PERSON] скористалась послугами рентгену правого плеча передньо-задня проєкція+вісь, за що було сплачено 140,00 злотих (станом на дату платежу відповідно до офіційного курсу НБУ складає 1259,34 грн) (а.с. 37). Суд вважає такі додаткові витрати доведеними, оскільки вони є необхідними медичними обстеженнями та пов`язані з хворобою дитини. Водночас, суд не приймає до уваги рахунок-фактуру від 24.10.2023 № 154/2023 на суму 840,00 злотих (а.с. 33) та рахунок-фактуру від 05.10.2023 № 134/2023 на суму 200,00 злотих (а.с. 34), оскільки позивачем не доведено, що такі витрати пов`язані з хворобою або каліцтвом дитини та були необхідними. Що стосується договору про оплату навчання у V приватному загальноосвітньому ліцеї в Кракові (а.с. 25) та квитанцій про оплату такого навчання (а.с. 26, 27), суд ставиться до таких витрат критично, адже позивач не довела суду той факт, що навчання дитини в приватному навчальному закладі є необхідним для розвитку особливих здібностей дитини чи таке навчання зумовлене станом здоров`я та інші навчальні заклади не можуть забезпечити належного рівня освіти та умов, ніж той, в якому навчається дитина [PERSON] . Сам по собі факт платного навчання в ліцеї не є підставою для стягнення додаткових витрат. Так, Верховний Суд вказав, що витрати на навчання дитини з метою здобуття професійної освіти за кордоном, за наявності можливості проходження навчання в державних закладах освіти, не відносять до особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини (постанова КЦС ВС від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19). При цьому суд враховує сталу судову практику, згідно якої не відноситься до особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат одного із батьків на відвідування дитиною дитячого гуртка (постанова Верховного Суду від 30 січня 2019 у справі № 205/4622/16-ц); оздоровлення на базі відпочинку без надання доказів наявності потреби в такому відпочинку, викликаної хронічною хворобою, лікуванням, придбаних медикаментів першої необхідності і харчування суд не може віднести до додаткових витрат (постанова Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 720/1119/17 (провадження № 61-3891св18); придбання шкільного одягу, взуття та шкільного приладдя (постанова Верховного Суду від 31 січня 2020 у справі № 484/2230/17 (провадження № 61-1460св18); відвідування спортивної секції та дитячого гуртка малювання (постанова Верховного Суду від 30 січня 2019 у справі № 205/4622/16-ц; навчання дитини в приватній школі за бажанням одного з батьків; придбання музичного інструменту без надання доказів, що придбання інструменту, спрямовано на розвиток здібностей дитини (наприклад, навчання в музичній школі, досягнення в музиці) і не є способом забезпечення дозвілля; оздоблення кімнати дитини та придбання меблів (постанова Верховного Суду від 22 травня 2019 у справі № 201/15248/16-ц). Отже, з усього обсягу наданих стороною позивача доказів, суд вважає прийнятними як додаткові, витрати позивача щодо обстеження у лікаря ортопеда та рентген обстеження дитини у загальному розмірі 4 863,14 грн. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог на загальну суму 2 431,57 грн. ((3 603,80+1 259,34):2). Щодо іншої частини позовних вимог, суду не надано належних доказів того, що вказані позивачем додаткові витрати на дитину були викликані особливими обставинами в розумінні статті 185 СК України. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки за вимогами про стягнення додаткових витрат на дитину позивач звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 57,86 грн. - пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial