Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-13 00:00:00

10 жовтня 2024 року керівник Подільської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся з позовом до [PERSON] , в якому просить витребувати на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлові приміщення третього поверху з №5 по №8 включно (частини групи приміщень №6) ( в літері «В») загальною площею 28,4 кв.м. по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 275895780000 та стягнути з відповідача понесені судові витрати за розгляд справи на користь Київської міської прокуратури. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» житловий будинок по [ADDRESS] загальною площею 933кв.м включено до переліку майна, що передається у комунальну власність територіальної громади Подільського району міста Києва. Згідно із листом Подільської районної в місті державної адміністрації від 16.02.2024 на виконання рішення Київської міської ради від 23.10.2013 № 270/9758 «Про питання, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва» комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» 27.02.2018 поданий пакет документів до Центру надання адміністративних послуг з метою реєстрації права власності на нежитлові приміщення загальною площею 564,6 кв.м по [ADDRESS] . Однак, рішенням від 03.03.2018 № 39982613 отримано відмову у зв`язку із тим, що право власності на вказаний об`єкт вже зареєстровано. Відповідно до листа Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.04.2024, на виконання доручення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 15.04.2024 № 08/14143 на лист прокуратури від 12.04.2024 органи приватизації житлового та нежитлового фонду Подільського району міста Києва до 2010 року та Департамент комунальної власності міста Києва приватизацію об`єктів нерухомості по вул. Воздвиженська, 60-В в місті Києві не здійснювали. Інформація та документи щодо підстав відчуження нежитлових приміщень за вказаною адресою в адміністрації відсутні. Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності нежитлові приміщення третього поверху з № 5 по № 8 включно (частини групи приміщень № 6) (в літ. «В») загальною площею 28,4 кв.м по [ADDRESS] 19.12.2017 зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 19.12.2017 № 3344 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 275895780000). Державна реєстрація вказаного об`єкта нерухомості відбулась на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 у справі № 2-2026. Однак відповідно до ухвали Брянківського міського суду Луганської області від 22.06.2012 у справі №8/1206/3295/12 шодо перегляду за нововиявленими обставинами рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 у справі № 2-2026/2010 за цивільним позовом [PERSON] до [PERSON] , Приватного підприємства «Промтехніка», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Святошинська районна в місті Києві рада, скасовано на підставі того, що суду були надані неправдиві відомості та неправдиві документи, на підставі яких прийнято таке рішення. Листом Подільської окружної прокуратури міста Києва вих.№45-9458вих-24 повідомлено Київську міську раду про порушення інтересів держави. Зазначає, що оскільки спірні нежитлові приміщення є комунальною власністю та належить територіальній громаді м. Києва, Київською міською радою рішення про відчуження (приватизацію) спірного майна не приймалося, не було волевиявлення законного власника на його відчуження, а отже право власності територіальної громади на згадане майно не припинялося. Отже, спірні нежитлові приміщення третього поверху з №5 по №8 включно (частини групи приміщень №6) ( в літері «В») загальною площею 28,4 кв.м. по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 275895780000, підлягають витребуванню від відповідача на підставі статті 388 ЦК України, оскільки вибули з комунальної власності незаконно та без згоди міської ради. У зв`язку з вищевикладеним просить позов задовольнити та вирішити питання розподілу судових витрат. 10 жовтня 2024 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 29 листопада 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. Прокурор в судому засіданні позовну заяву підтримала в повному обсязі, надала пояснення у судовому засіданні, просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час, дату та місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомила. З урахуванням положень ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про розгляд справи на підставі наявних у справі матеріалів. Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною другою статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру». На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом (стаття 2 Закону України «Про прокуратуру»). Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 1 Розділу ХІІІ Закону України «Про прокуратуру»). Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або ж у тому разі, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти росії» (Menchinskaya v. russia, заява № 42454/02, § 35). Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Відповідно до частини четвертої статті 23 вказаного Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. З наведеного можна дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. У рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами органів державної влади, органів місцевого самоврядування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, зазначила, що бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункти 38, 39). Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40 зазначеної постанови). Таким чином, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21) та від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц (провадження № 14-58цс22). У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, та, відповідно, мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів великої кількості громадян членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (пункт 6.43). З матеріалів справи вбачається, що інтереси територіальної громади порушено внаслідок вибуття майна із володіння громади не з її волі, а шляхом відчуження цього майна особою, що не мала на нього права власності. Заступник керівника Подільської окружної прокуратури міста Києва звернувся до Київської міської ради з листом вих.№45-9458вих-24 (а.с.120-123) у якому повідомив Київську міську раду про порушення інтересів держави, та зазначив, що під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 42023102070000323 від 27.10.2023 за фактом незаконної реєстрації права власності на нежитлові приміщення у будинку [ADDRESS] . На виконання вимоги частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», повідомив про вжиття Подільською окружною прокуратурою міста Києва заходів із представництва інтересів держави в особі Київської міської ради шляхом звернення до суду з позовом про витребування вказаного майна, належного територіальній громаді м.Києва. Суд також враховує, що бездіяльність компетентного органу не обов`язково повинна носити умисний характер достатньо самого факту наявності бездіяльності, яка може також виявлятися у пасивній поведінці, неможливості реалізувати відповідні повноваження з незалежних від органу причин, тощо. Таким чином, у даній справі прокурор правомірно та за наявності відповідних підстав звернувся до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування майна від відповідача. Згідно матеріалів справи, рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 №208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» житловий будинок по [ADDRESS] загальною площею 933 кв.м включено до переліку майна, що передається у комунальну власність територіальної громади Подільського району міста Києва (п. 30 таблиці 6 додатку 8 до зазначеного рішення КМР) (а.с.60-63). Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації віднесено будинок [ADDRESS] загальною площею 933 кв.м (п. 9 таблиці 6 (Будинки, які визнані непридатними для проживання, але не переведені в нежитловий фонд (мешканці відселені) додатку 7 до зазначеного розпорядження). Розпорядженням Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 29.01.2015 № 50 «Про передачу на баланс та закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» житлового та нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та приватизованого житлового фонду з метою подальшого обслуговування», житловий будинок загальною площею 933 кв.м по [ADDRESS] передано на баланс та закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» (а.с.77-86). Згідно із листом Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 16.02.2024 на виконання рішення Київської міської ради від 23.10.2013 № 270/9758 «Про питання, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва» комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» 27.02.2018 поданий пакет документів до Центру надання адміністративних послуг з метою реєстрації права власності на нежитлові приміщення загальною площею 564,6 кв.м по [ADDRESS] . Однак, рішенням від 03.03.2018 № 39982613 отримано відмову у зв`язку із тим, що право власності на вказаний об`єкт вже зареєстровано. На повторне звернення комунального підприємства до Центру надання адміністративних послуг 20.08.2018 щодо реєстрації права власності за територіальною громадою міста Києва вищевказаних приміщень знову отримано відмову. Відповідно до листа Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28.02.2018 власником зазначеного будинку є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради. Київською місько радою не приймалось рішення щодо відчуження та приватизації будинку, Департамент комунальної власності м. Києва звернувся до прокуратури м. Києва щодо здійснення заходів спрямованих на захист майнових прав територіальної громади міста Кива (а.с.54-56). 23.02.2024 Подільської окружної прокуратурою міста Києва на адресу Подільської районної в місті Києві державної адміністрації надіслано листа №45-1988вих.24 щодо надання копій документів (а.с.57-58) згідно якого Подільською окружною прокуратурою м.Києва здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №42023102070000323 від 27.10.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.190 КК України, за фактом того що невстановлені особи заволоділи шляхом обману чужим майном у будинку [ADDRESS] . Так, відповідно до даних Державного рестру речових прав на нерухоме майно встановлено, що право власності на приміщення за вказаною адресою зареєстровано за наступними особами: нежитлові приміщення четвертого поверху з № 1 по 6 включно загально площею 42,4 кв.м зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2017; нежитлові приміщення п`ятого поверху з № 1 по № 8 включно загальною площею 58,2 кв.м зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2017; нежитлові приміщення четвертого поверху з №18 по № 21 включно загальною площею 23,5 кв.м зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2017; нежитлові приміщення третього поверху з № 1 по №4 та з №9 по №14 включно загальною площею 86,9 кв.м зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2017. Первісною підставою для державної реєстрації вищевказаного майна стало рішення Бурлаківського районного суду Луганської області від 25.11.2010 № 2-2026, текст якого відсутній і у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, і у Єдиному державному реєстрі судових рішень. У відповідь на лист від 23.02.2024 №45-1988вих.-24 надано копії запитуваних документів (а.с.59-65). Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності (а.с.28-30) нежитлові приміщення третього поверху з № 5 по № 8 включно (частини групи приміщень № 6) (в літ. «В») загальною площею 28,4 кв.м по [ADDRESS] 19.12.2017 зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 19.12.2017 № 3344 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 275895780000). Згідно матеріалів справи первинна державна реєстрація вказаного об`єкта відбулась на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 у справі № 2-2026. В подальшому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом Андрієм Євгеновичем було здійснено реєстрацію права власноті на вказані приміщення за ТОВ «Транспортна компанія «Трансавтобуд». Підставою для державної реєстрації права власності стала інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна. 19.12.2017 року між ТОВ «Транспортна компанія «Трансавтобуд» та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, яким передано у власність останньої вказані нежитлові приміщення. 15.03.2024 Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області на запит Подільської окружної прокуратурою міста Києва про надання інформації щодо рішення Брянківського міського суду Луганської області у справі №2-2026 від 25.11.2010 року, повідомив, що станом на 15.03.2024 року матеріали архівних справ Лисичанським міським судом Луганської області не передані до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області, в тому числі й справ Брянківського міського суду Луганської області, пошук в Єдиному державному реєстрі судових рішень не надав результату щодо запитуваного рішення, проте, виявив справу №1206/3295/12 щодо перегляду за нововиявленими обставинами рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 року у справі №2-2026/2010. Зокрема, згідно ухвали Брянківського міського суду Луганської області від 22.06.2012 справа №8-1206/3295/12 (провадження №8-1206/6/12) за наслідками перегляду за нововиявленими обставинами скасовано рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 у справі № 2-2026/2010 за цивільним позовом [PERSON] до [PERSON] , Приватного підприємства «Промтехніка», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Святошинська районна в місті Києві рада (а.с.92-94). 12.04.2024 Подільської окружної прокуратурою міста Києва на адресу КП КМР «Київське міське бюро технічної інфентаризації» надіслано листа №45-3724вих.24 щодо надання копій документів (а.с.66-67). 24.04.2024 КП КМР «Київське міське бюро технічної інфентаризації» надано відповідь (а.с.68-69) згідно якої зазначено, що за адресою: [ADDRESS] нежитлові приміщення 4-го поверху з №18 по №21 включно (част. прим. №8) заг. пл. 23,50 кв.м та нежитлові приміщення 3-го поверху з №5 по №8 включно (част. гр. прим. №6) заг. пл. 28,40 кв.м як окремі об`єкти нерухомого майна на праві власності не зареєстровані. Поточні інвентаризації частини будівлі літера «В» за вказаною адресою проводилась в 2007-2012 роках. При цьому зазначені в запиті приміщення в будівлі не обстежувались через відсутність доступу до них. Технічна інвентаризація частини групи приміщень №8 на 4 поверсі будівлі літера «В» на [ADDRESS] , загальною площею 23,5 кв.м проводилась 17.03.2010. Технічна інвентаризація частини групи приміщень №6 на 3 поверсі будівлі літера «В» на [ADDRESS], загальною площею 28,4 кв.м КП КМР «КМ БТІ» окремо не проводилась. У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі №911/3680/17 (провадження №12-104гс19). Виникнення права власника (титульного володільця) на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Цією нормою передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як встановлено під час розгляду справи, розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації віднесено будинок [ADDRESS] загальною площею 933 кв.м (п. 9 таблиці 6 (Будинки, які визнані непридатними для проживання, але не переведені в нежитловий фонд (мешканці відселені) додатку 7 до вказаного розпорядження). Розпорядженням Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 29.01.2015 № 50 «Про передачу на баланс та закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м.Києва» житлового та нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та приватизованого житлового фонду з метою подальшого обслуговування», житловий будинок загальною площею 933 кв.м по [ADDRESS] передано на баланс та закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва». Державна реєстрація вказаного об`єкта нерухомості відбулась на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 у справі № 2-2026. Відповідно до ухвали Брянківського міського суду Луганської області від 22.06.2012 у справі №8/1206/3295/12 шодо перегляду за нововиявленими обставинами рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 у справі № 2-2026/2010 за цивільним позовом [PERSON] до [PERSON] , Приватного підприємства «Промтехніка», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Святошинська районна в місті Києві рада, скасовано на підставі того, що суду були надані неправдиві відомості та неправдиві документи, на підставі яких прийнято таке рішення. Також, за інформацією КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації від 24.04.2024 нежитлові приміщення третього поверху з № 5 по № 8 включно (частини групи приміщень № 6) (в літері «В») загальною площею 28,4 кв.м по [ADDRESS] як окремі об`єкти нерухомого майна на праві власності не зареєстровані, технічна інвентаризація на них не проводилась. Окрім цього, відповідно до листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» від 15.08.2024, адресованого начальнику з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті державної адміністрації, на підставі комісійного обстеження приміщень загальною площею 639,4 кв.м, розташованих у 1-му, 2-му, 3-му та 4-му поверхах будинку [ADDRESS] державною адміністрацією та комунальним підприємством було констатовано факт використання приміщень 1-го, 2-го та 4-го поверхів під готель (хостел). В ході обстеження, доступу до приміщень 3-го поверху та частин 4-го поверху не надано (а.с.112-115). За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (п.85, 86). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, під час розгляду справи встановлено, що нежитлові приміщення третього поверху з № 5 по № 8 включно (частини групи приміщень № 6) (в літері «В») загальною площею 28,4 кв.м по [ADDRESS] у приватну власність не передавались, рішення органу місцевого самоврядування про переведення нежитлових приміщень у категорію житлових, розпорядження органу приватизації відносно вказаних приміщень не приймались, а відтак право власності на спірні нежитлові приміщення від територіальної громади перейшло до відповідача без дотримання встановленої законодавством приватизаційної процедури. З урахуваннм наведеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги керівника Подільської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про витребування вказаного майна від відповідача на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено у повному обсязі з відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 31 217,82 грн.

Outcome: approved