Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в обгрунтування якого послався на те, що 01 вересня 2021 року між нею та [PERSON] , [INFO] , Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 2129, та видано свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] . Від даного шлюбу дітей не мають. Протягом останнього часу стосунки між позивачкою та відповідачем розладились, через різні погляди на життя, цінності та ведення спільного господарства і побуту. На теперішній час, між ними втрачені почуття взаємної любові та поваги, відповідальності один за одного. Немає взаємного розуміння при вирішенні життєвих проблем, що призводить до виникнення скандалів. Такий шлюб завдає моральних та фізичних страждань членам подружжя. Вже тривалий проміжок часу кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування з лютого 2022 року, а шлюб - розпався та має лише формальний характер. Подальше примирення та збереження шлюбу вважає неможливим, тому що це порушуватиме інтереси обох. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, де зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судові засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином. Відповідач причини неявки не повідомив, будь-яких заяв та клопотань не подав, відзив на позов від нього на адресу суду не надходив. Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами відповідно до частини 8 статті 178 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовної заяви в повному обсязі з огляду на наступне. Згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого 01.09.2021 Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб, про що складено актовий запис № 2129. Малолітніх дітей в шлюбі немає. Побудувати спільне життя сторонам не вдалось, вони припинили шлюбні відносини, тривалий час проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Позивач не має наміру на збереження сімейних відносин та шлюбу. Встановлені судом сімейні правовідносини щодо розірвання шлюбу регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Згідно із ч. 1 ст. 24 СК України примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 2, 3, 4 ст. 56 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Згідно зі ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно з нормами наведеного законодавства позивач має право на звернення до суду з означеним позовом і, оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач наполягає на розлученні та має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, і що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивача, тому суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Питання розподілу судових витрат у частині витрат зі сплати судового збору слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача, на підставі чого, суд дійшов висновку, що судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 1211,20 грн., слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved