Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти у сумі 10 000 (десять тисяч) доларів США 00 центів. Вирішити при ухваленні рішення долю судових витрат. Вимоги [PERSON] мотивовані тим, що 09.07.2017 вона передала [PERSON] грошові кошти у сумі 10 000 (десять тисяч) доларів США, про що остання склала розписку, в якій зазначено, що кошти відповідачкою отримано як завдаток за продаж будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак, договір купівлі-продажу нерухомого майна у подальшому між сторонами не був укладений, у зв`язку з чим позивачка вважає, що передані нею грошові кошти підлягають поверненню. 21.01.2024 [PERSON] звернулася до [PERSON] у письмовій формі з вимогою про повернення безпідставно набутого майна, але відповідачка на такі її вимоги не відреагувала, грошові кошти не повернула, що і стало підставою звернення до суду із даним позовом. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з мотивів, наведених в позовній заяві та у відповіді на відзив. Не погоджується з доводами представниці відповідачки, що сторони домовилися укласти договір купівлі - продажу після внесення [PERSON] належних платежів у рахунок визначеної за домовленістю сторін вартості майна, що спростовується змістом розписки, яка не містить жодної інформації щодо дати укладення договору. Також відсутня вказівка на подію, з якою було б пов`язано дату укладення такого договору. Так само розписка не містить жодної інформації про те, що [PERSON] зобов`язується перед [PERSON] вчиняти будь-який обов`язок (будь-яку дію) у межах відповідних строків. Не погоджується з тим, що між сторонами мав місце попередній договір, оскільки у матеріалах справи такий відсутній, а розписка ним не являється. Зауважує, що відсутність укладеного між сторонами даної справи договору купівлі- продажу нерухомого майна, вказує на те, що передані [PERSON] грошові кошти у сумі 10 000,00 доларів США не являються завдатком та не виконують забезпечувальну функцію, а відповідно можуть бути розцінені лише як аванс, який підлягає поверненню, адже аванс це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не укладення сторонами договору купівлі-продажу. На даний час відповідачка фактично безпідставно володіє майном позивачки, у зв`язку з чим зобов`язана його повернути. В частині доводів сторони відповідачки про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, зазначає та просить суд взяти до уваги, що той період коли ще строк позовної давності за вимогами [PERSON] , заявленими у даній справі, не закінчився, він був спочатку продовжений у зв`язку з запровадженням з 12.03.2020 на всій території України карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а потім був зупинений на строк дії воєнного стану, введеного в Україні з 24.02.2022 відповідним Указом Президента України. Тому строк позовної давності [PERSON] не пропустила. З цих підстав просить позов задовольнити повністю та при ухваленні рішення також стягнути в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу кошти в сумі 7500 грн. Представниця відповідачки як у наданому відзиві на позовну заяву так і в судовому зсіданні зазначила, що вимоги [PERSON] є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що 09.07.2017 позивачкою дійсно передано відповідачці грошові кошти у сумі 10 000 доларів США, які були внесені нею на забезпечення виконання зобов`язань щодо купівлі у [PERSON] нерухомого майна. Так, зі змісту складеної відповідачкою розписки про отримання коштів слідує, що [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у сумі 10 000 доларів США, які були передані як завдаток, тобто у якості забезпечувального платежу за житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , відносно якого сторони домовилися укласти договір купівлі - продажу після внесення позивачкою належних платежів у рахунок визначеної за домовленістю сторін вартості майна. При цьому сторони домовилися щодо розміру суми основної виплати за нерухоме майно та порядок її виплати частинами з наступною періодичністю внесення позивачкою на корить відповідачки платежів: 1 платіж 10.10.2017 в сумі 40 000 доларів США; 2 платіж - до 15.12.2017 в сумі 50 000 доларів США; 3 платіж - до 10.10.2018 в сумі 50 000 доларів США; 4 платіж - до 15.12.2018 в сумі 50 000 доларів США. Разом з тим, сторони погодили та визначили, що отримана відповідачкою від позивачки сума завдатку у розмірі 10 000 доларів США поверненню не підлягає. Спірна сума грошових коштів у даній справі, сплачена позивачкою відповідачці до підписання договору на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, є завдатком, тобто слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, та існування зобов`язання, виконує платіжну функцію (є способом платежу) та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Як слідує з розписки позивачкою повинен бути внесений перший платіж за відчужуване нерухоме майно у сумі 40 000 доларів США 10.10.2017, однак ні вказаний платіж, ні інші, що зазначені у визначеному сторонами порядку розрахунків, здійснені не були саме з ініціативи позивачки. При цьому, ні усних, ні письмових пропозицій щодо відмови від укладення договору купівлі - продажу як з боку позивачки, так і з боку відповідачки заявлено не було. Із вказаного вище слідує, що саме позивачка ще до 10.10.2017 ухилилася від виконання взятих на себе зобов`язань та від укладення основного договору купівлі - продажу без повідомлення про це продавця, тобто фактично в односторонньому порядку відмовилася від внесення платежу за нерухоме майно та від укладення основного договору купівлі - продажу. Саме позивачка не вчинила жодних дій на прийняття виконання домовленості сторін щодо умов купівлі - продажу, хоча прийняття виконання повністю залежало від її волі. Тому, твердження позову щодо ухилення та відмови відповідачки від укладення договору купівлі - продажу нерухомого майна не відповідають дійсності. Матеріали справи доказів протилежного не містять. Крім цього, представниця [PERSON] звертає увагу й на сплив строку позовної давності, посилаючись на те, що є не підтвердженим твердження стосовно вимог позивачки до відповідачки, вчинених до 21.01.2024 про повернення сплачених за розпискою в рахунок завдатку грошових коштів, у період з моменту виникнення права такої вимоги, з 10.10.2017. Таким чином, звернувшись з даним позовом до суду у лютому 2024 року, чому передувало письмове звернення (заява - вимога про повернення грошових коштів) позивачки до відповідачки надіслане лише 21.01.2024, при тому як строк виконання зобов`язання та одностороння відмова позивачки від укладення договору купівлі - продажу відбулися ще до 10.10.2017, позивачка пропустила загальний трирічний строк позовної давності, який сплив ще 10.10.2020. Тому представниця [PERSON] просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності щодо позовних вимог. У позові [PERSON] про стягнення грошових коштів - відмовити у повному обсязі. Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд зазначає наступне. Судовим розглядом встановлено, що 09.07.2017 [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у сумі 10 000 (десять тисяч) доларів США в рахунок продажу останній будинку, розташованого по [ADDRESS] , які сторони назвали як завдаток. При цьому [PERSON] та [PERSON] визначили, що виплата коштів буде здійснюватися частинами до 15.12.20218, а саме: - 1 платіж 10.10.2017 в сумі 40 000 доларів США; - 2 платіж до 15.12.2017 в сумі 50 000 доларів США; - 3 платіж до 10.10.2018 в сумі 50 000 доларів США; - 4 платіж до 15.12.2018 в сумі 50 000 доларів США. В суму завдатку входе вартість будинку, прибудинкових будівель, меблів. Сума завдатку поверненню не підлягає. Зазначене ніким із учасників справи не оспорюється та доводиться розписками від 09.07.2017 (а.с. 8, 95), підписаними відповідно [PERSON] та [PERSON] ,\~складеними у\~присутності свідків\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] . Так само сторони визнають й ту обставину, що договір купівлі-продажу житлового будинку, намір який вони мали укласти, у подальшому укладено не було. Кошти, що були сплачені позивачкою на користь відповідачки їй не повернуті. [PERSON] вважає, що на сьогоднішній день [PERSON] безпідставно володіє її майном - грошовими коштами, які за своєю правовою природою є авансом, а не завдатком, у зв`язку з чим остання зобов`язана їх повернути. Вказані доводи сторони позивачки суд знаходить обґрунтованими та з ними погоджується повністю, зважаючи на таке. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Згідно з положеннями ст. ст. 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума у загальному розмірі 10 000 доларів США є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком. Враховуючи наведене та положення статті 570 ЦК України суд доходе висновку про те, що сума, яка названа в розписках завдатком, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17.06.2021 у справі № 711/5065/15-ц (провадження № 61-18537св19). Таких же правових висновків дійшов Верховний Суд України у постановах: від 25.09.2012 у справі № 6-82цс13 та від 13.02.2013 у справі № 6-176цс12 та Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18). Посилання представниці відповідачки на те, що саме з вини [PERSON] сторони не уклали основний договорів, а тому позивачка втратила право вимагати повернення коштів, є безпідставними, так само як і є безпідставним посилання на те, що згідно розписки сума завдатку повернення не підлягає, оскільки спірна сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору. Щодо доводів представниці [PERSON] про подання позовної заяви із пропуском позовної давності, слід зазначити наступне. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. На підставі частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася\~\~або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, перебіг позовної давності почався від дня, коли [PERSON] довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України). Як зазначає представниця [PERSON] , з чим погоджується і сторона позивачки, яка не оспорює доводи в цій частині, з чим власне погоджується й сам суд, строк позовної давності почав відлік з того часу коли не був здійснений перший платіж по розписці від 09.07.2017, а саме з 10.10.2017 і з цього часу [PERSON] набула право вимагати повернення суми внесеного нею авансу. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19», спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (зі змінами) було запроваджено карантин на всій території України з 12.03.2020. У подальшому термін дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-ІХ (далі - Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ) було внесено зміни до законодавчих актів та зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання\~\~поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. Зокрема цим Законом розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 12, який містить вищезазначені положення. Указаний Закон України набрав чинності 02 квітня 2020 року. У постановах Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 679/1136/21 та від 20.04.2023 у справі № 728/1765/21 зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Отже, на час набрання чинності Закону України від 30.03.2020 № 540-ІХ передбачений статтею 257 ЦК України загальний трирічний строк позовної давності у спірних правовідносинах ще не сплив та був продовжений на строк дії карантину, який відмінений з 24 год. 00 хв. 30.06.2023 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». При ухвалені\~рішення суд\~також зважає\~й на\~те,\~що у зв`язку\~з військовою\~агресією російської\~федерації проти\~України Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан з 24.02.2022, строк дії якого неодноразово продовжувався та триває до цього часу. 17.03.2022\~набув чинності\~Закон України\~від 15.03.2022\~«Про внесення\~змін до\~Податкового кодексу\~України та\~інших законодавчих\~актів України\~щодо дії\~норм на\~період дії\~воєнного стану»,\~відповідно до\~якого розділ\~«Прикінцеві та\~перехідні положення»\~ЦК України доповнено пунктом 19, а саме «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». 30.01.2024 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», яким п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в такій редакції: «19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. При цьому суд зауважує, що є недоречним посилання представниці відповідачки на постанову Великої Палати Верховного Суду по справі № 990/115/22 від 10.11.2022, так як зазначена справа відноситься до категорії адміністративних і у ній вирішувалося питання щодо строків, передбачених нормами КАС України, які є процесуальними на відміну від строків, передбачених ст. 257 України, що є матеріальними і в силу цього один з одним не пов`язані. Зважаючи на викладене, суд не може погодитись із доводами сторони відповідачки про подання [PERSON] позову із пропуском позовної давності, оскільки запровадження на території України карантину і введення воєнного стану, припадають на період, коли ще строк позовної давності за її вимогами не закінчився та згідно закону був продовжений та зупинений. Таким чином, оцінивши всі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] грошових коштів підлягають задоволенню повністю. При ухваленні рішення суд також вирішує долю понесених [PERSON] витрати на правничу допомогу, підтвердженням яких є договір про надання такої допомоги № 12/03/2024 від 12.03.2024 (а.с. 50-53), акт до даного договору від 25.03.2024 (а.с. 54), квитанція про сплату за надання правничої допомоги (а.с. 55). При цьому\~суд відзначає,\~що заявлений\~розмір витрат\~сторона відповідачки\~жодним чином\~не оспорює\~та з врахуванням наведеного, а також характеру виконаної адвокатом роботи, принципів співмірності й розумності судових витрат, критерію реальності, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, значимості вчинених адвокатом дій (надання послуг), вважає, що розмір заявлених витрат не є завищеним та відповідає обсягу й складності виконаної представником роботи, а тому стягує на користь [PERSON] кошти у заявленому нею розмірі 7500 грн.

Outcome: approved