Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до ТОВ «Веллфін», в якому просить визнати договір позики №540307 від 15.08.2018 недійсним. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 15.08.2018 між сторонами укладено договір позики №540307, згідно з яким відповідач надав позивачу у користування 1 200,00 грн., з умовою повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п. 1.5 договору. Позика була надана на строк 30 днів (до 14.09.2018 року). Вказує, що у відповідності до п. 1.6 Договору позика надається на споживчі цілі, а тому правовідносини за спірним договором регулюються, в тому числі, Законом України «Про споживче кредитування». В тесті пункту 1.5 Договору визначено, що проценти за договором позики обчислюються на наступних умовах: 1)Протягом строку позики, встановленого п. 1.3 договору, розмір основних процентів складає : 1,8 процента від суми позики, але не менше ніж 50 за перший день користування позикою; 1,8 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.3 цього договору. 2)У разі якщо позичальник не повернув суму позики у строк встановлений пунктом 1.3 договору, додатково до основних процентів, на вимогу позикодавця, доведену до позичальника шляхом розміщення відповідного повідомлення у особистому кабінеті, позичальник зобов`язаний сплатити 2 проценти від суми позики за кожен день прострочення. В доданому до договору графіку розрахунків визначено, що сукупна вартість позики складає 1 876,40 грн., в тому числі, проценти за користування позикою - 676,40 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зміст договору, як правочину, не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Недодержання цієї вимоги є підставою для визнання правочину недійсним повністю або в окремій частині. Так, згідно зі змістом ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суб`єкт надання послуг не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. При цьому, передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. В позовній заяві позивач вказує на те, що серед іншого, в п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Вказує, що укладений між позивачем та відповідачем договір позики є договором споживчого кредиту. А тому, посилаючись на ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та норми ст.ст. 230, 229, 16 ЦК України вважає, що є всі підстави визнати договір недійсним. 23 липня 2021 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін», про визнання недійсного договору позики, виділено в окреме провадження. 13.09.2021 згідно протоколу розподілу справи між суддями в неавтоматичному режимі, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 15.09.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження. Сторонам було направлено копію ухвали від 15.09.2021, також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками, представник якого отримав їх 21.02.2022 року, про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Відзив від відповідача до суду не надійшов. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. За положеннями частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних справ - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до п.1, п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Кредитна установа - фінансова установа, яка відповідно до закону має право за рахунок залучених коштів надавати фінансові кредити на власний ризик. Згідно ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно ч.1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що 15.08.2018 між [PERSON] та ТОВ «Веллфін» укладено договір позики №540307, згідно з яким відповідач надав позивачу у користування 1 200,00 грн., з умовою повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п. 1.5 договору. Позика була надана на строк 30 днів (до 14.09.2018 року). У відповідності до пункту 1.2 договору, позика надається позичальнику виключно за допомогою веб-сайту позикодавця, за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі. Відповідно до п.1.5 договору строк та проценти за користування позикою за договором позики обчислюються за фактичну кількість календарних днів користування позикою на наступних умовах: Протягом строку позики, встановленого п. 1.3 договору, розмір основних процентів складає : 1,8 процента від суми позики, але не менше ніж 50 за перший день користування позикою; 1,8 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.3 цього договору. У разі якщо позичальник не повернув суму позики у строк встановлений пунктом 1.3 договору, нарахування процентів, встановлених п. 1.5.1 договору, проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення. Крім того, додатково до основних процентів, на вимогу позикодавця, доведену до позичальника шляхом розміщення відповідного повідомлення у особистому кабінеті, позичальник зобов`язаний сплатити 2 проценти від суми позики за кожен день прострочення. З даними умовами кредитного договору клієнт був ознайомлений до його підписання. Крім того, Договір містить положення, які регулюють порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту, порядок дострокового повернення кредиту, відповідальність сторін за порушення зобов`язань. Відповідно договору, позичальник підтвердив, що перед укладанням цього договору за його запитом йому було надано проект договору про фінансові послуги (договір про надання позики на умовах кредиту) та було надано всю визначену законом інформацію про умови надання фінансових послуг у повному обсязі, передбаченому законодавством (у тому числі інформацію, надання якої передбачено ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ЗУ «Про споживче кредитування») та надана інформація повністю зрозуміла. Також, підтвердив, що вся переддоговірна інформація відповідно до чинного законодавства України була розміщена на офіційному сайті товариства та він з нею ознайомився перед укладанням договору. Сторони підтвердили, що договір укладений в результаті зваженого рішення сторін, на взаємовигідних умовах, згідно з якими сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахування вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Так, стаття 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 Цивільного кодексу України) Відповідно до положень ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої, третьої ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинено у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчинені правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразок відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Як вбачається з договору позики № 540307 від 15.08.2018, позивачем було підписано (акцептовано) оферту, чим засвідчено вивчення умов оферти, повну та безумовну згоду з цими умовами, свідоме прийняття пропозиції укласти договір та згоду на використання одноразового ідентифікатора в якості особистого підпису договору. Підписанням оферти одноразовим ідентифікатором позивач засвідчив, що погоджується з усіма без виключення умовами оферти. При укладанні договору позивач мав обсяг цивільної дієздатності та його волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов позики та прийняв надані відповідачем грошові кошти, що не заперечується самим позивачем та не спростовується матеріалами справи. Оцінивши спірний договір, суд зазначає, що договір позики № 540307 від 15.08.2018 вчинений у передбаченій чинним законодавством письмовій формі. Зміст правочину не суперечить нормам чинного на момент укладення договору законодавства та містить всі істотні умови, передбачені законом для такого виду договорів, які були погоджені сторонами, про що свідчить підписання договору та його подальше виконання. Отже, матеріалами справи підтверджено, що волевиявлення сторін договору на його укладення було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Статтями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено додаткові підстави визнання договору (чи його умов) недійсним. Так, за приписами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (п. 5 ч. 3). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. За приписами ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється, зокрема, у формі будь-якої діяльності (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Для кваліфікації умов договору як «несправедливі» необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, закріплений законодавцем у пункті 6 частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України та частині третій ст. 509 Цивільного кодексу України; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Варто зауважити, що принцип добросовісності є одним із засобів обмеження принципу свободи договору сторін, способом утримання сторін від зловживання своїми правами при виконанні договору. Зміст цього принципу полягає в тому, що умови правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. Позивач зазначає, що межа правомірності вимоги щодо сплати відповідачу за договором суми компенсації має становити 50 відсотків від суми основного боргу, а саме: 938,20 грн. Разом з тим, позивач був ознайомлений з умовами договору, а тому повністю був обізнаний з наслідками його невиконання - зокрема: тип та спосіб надання позики, розмір позики, строк та плата за користування позикою, тип процентної ставки, ціна та сукупна вартість позики, порядок розрахунків за договором, наслідки прострочення виконання зобов`язань, а також інформація стосовно позикодавця, зокрема: повне найменування, номер свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, повне ім`я уповноваженої особи, банківські реквізити, код ЄДРПОУ. Посилання на те, що договором на позичальника покладається непропорційно велика сума компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у випадку прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту, суд відхиляє. Відтак, аналізуючи умови оспорюваного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в ньому несправедливих умов, а твердження Позивача з даного приводу судом розцінюються як небажання виконувати взяті на себе договірні зобов`язання та спосіб захисту власних інтересів. З огляду на викладене позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed