Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-22 00:00:00

05.02.2024 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав. Позов обґрунтований тим, що з 2016 року по лютого 2019 року позивач з відповідачем перебувала у фактичних сімейних відносинах як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, під час яких [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Після народження дитини відносини між сторонами суттєво погіршилися, відповідач повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не допомагав позивачу й сину, не займався вихованням дитини, не дбав про його фізичний, культурний і моральний розвиток та стан здоров`я. Через це сторони припинили шлюбні стосунки та почали проживати окремо. Син сторін проживає з матір`ю в її батьків. З цього часу сторони майже не спілкувалися, відповідач матеріальну допомогу не надавав, з сином не спілкувався. 08.08.2022 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина - [PERSON] . Судовий наказ позивач пред`явила до примусового виконання до виконавчої служби. Станом на 01.12.2023 року відповідач сплатив аліменти в розмірі 6 931 грн. та мав борг у сумі 52 152,66 грн. Оскільки [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків, просить позбавити його батьківських прав по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.02.2024 року відкрито провадження у цивільній справі про позбавлення батьківських прав. Від представника [PERSON] - адвоката Кузякова О.В. надійшли пояснення, у яких виклав заперечення проти позову. заперечення обґрунтовано тим, що відповідач фактично займався вихованням дитини, дбав про фізичний, культурний та моральний розвиток сина й стан його здоров`я. Відповідач ніколи не ухилявся від виконання батьківських обов`язків. Коли сторони проживали разом, позивач займалася дитиною, поки відповідач був на роботі, батько після роботи та вночі, коли мати відпочивала, піклувався про дитину. З часом сторони розірвали стосунки, які відповідач намагався відновити заради збереження родини. Припинення стосунків між сторонами не вплинуло на любов батька до сина, відповідач продовжував надавати допомогу позивачу та дитині готівкою, купував необхідні речі, продукти, іграшки, засоби гігієни. Бачився з дитиною тільки в присутності матері під час поїздок у магазин, у інший спосіб позивач відмовляла в зустрічі батька з сином. У 2022 році стосунки між сторонами погіршилися, позивач припинила зустрічі відповідача з дитиною та почала відмовлятися від матеріальної допомоги. Відповідач намагався зустрітися з сином, приїжджав до будинку [PERSON] , але позивач з дитиною не виходила. Пізніше просила відмовитися від дитини, що є неприпустимим для батька, оскільки він любить дитину та намагається брати участь у його житті. В усному порядку відповідач намагався визначити спосіб своєї участі в житті дитини, що декілька разів призвело до бажаного результату - зустрічей з дитиною в присутності матері. Оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, батько намагається брати участь у житті сина попри створення позивачем умов, у яких відповідач не може виконувати свої батьківські обов`язки, у поясненнях просить відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, постановленою 25.06.2024 року без виходу суду до нарадчої кімнати, задоволено клопотання сторін про допит свідків. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, постановленою 30.08.2024 року без виходу суду до нарадчої кімнати, підготовче засідання по справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. 29.10.2024 року від представника позивача - адвоката Шклярука Д.С. надійшла заява, у якій зазначив, що висновок органу опіки необґрунтований та має лише рекомендаційний характер. Також зазначив, що відповідач з 2019 року не звертався до органу опіки та піклування чи суду щодо усунення перешкод у спілкуванні з сином. За час судового розгляду даної справи відповідач матеріальної допомоги не надавав, не спілкувався з сином. На підставі викладеного просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник Шклярук Д.С. позов підтримали, просили задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник Кузяков О.В. проти позовних вимог заперечували, просили в задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні представник Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради Єремцова О.С. проти позовних вимог заперечувала, просила ухвалити рішення на розсуд суду. Суд, заслухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. У судовому засіданні встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] і [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.9). У ході судового розгляду встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносин, проживали разом, але через деякий час після народження дитини [PERSON] з сином переїхали жити до батьків, де на даний час продовжують мешкати разом з бабою [PERSON] - [PERSON] . Батько проживає окремо. До весни 2022 року брав активну участь в житті дитини, відвідував, спілкувався, допомагав матеріально. Зустрічі з дитиною відбувалися тільки в присутності матері. Відповідно до пояснень відповідача, показань свідків та відповідей [PERSON] на питання у судовому засіданні, встановлено, що весною 2022 року позивач перестала надавати можливість батьку спілкуватися з дитиною, відмовлялася від купівлі продуктів, речей, оскільки не довіряє відповідачу. [PERSON] приїжджав до будинку, де мешкає позивач з сином, але побачити дитину не міг через відмову позивача та її матері в зустрічах з сином. У судовому засіданні відповідач пояснив, що не звертався до органу опіки та піклування, а також до суду щодо усунення перешкод у спілкуванні з сином, оскільки не бажав псувати хиткі стосунки з матір`ю дитини, ставити дитину в стресову ситуацію, а також мав надію на мирне вирішення спору за допомогою переконання позивача щодо необхідності участі батька в житті дитини. також зазначив, що любить дитину та бажає брати участь в її житті. Згідно з розрахунком заборгованості Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра від 03.10.2024 року [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів за судовим наказом, виданим 17.08.2022 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, у виконавчому провадженні № 70203502, яка станом на 01.10.2024 року становить 81 580,16 грн. З розрахунку вбачається, що відповідач сплачував аліменти у травні, червні 2023 року й у січні та червні 2024 року (а.с.77-78). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради № 3/9-155 від 04.10.2024 року комісія з питань захисту прав дитини органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради вважає в інтересах дитини недоцільно позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні його сина [PERSON] , [INFO] (а.с.75-76). Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Так, ст. 164 СК України визначено підстави для позбавлення батьківських прав батьків, а саме: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При цьому, відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.п. 16, 18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Крім того, відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Також, ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, а також тоді, коли батьки зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. Тобто, застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. З матеріалів справи встановлено, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на дитину з 2022 року. Однак, при розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо та навмисно, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні жодні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Окрім того, у судовому засіданні встановлено, що мати [PERSON] чинить перешкоди в спілкуванні батька з сином. Оцінюючи оцінює висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини [PERSON] , суд враховує, що такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (ч.ч. 5,6 ст. 19 СК України). Змістом положень ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищенаведене, за відсутності доказів свідомого та навмисного ухилення відповідачем від виконання батьківських прав, що можуть бути наслідком позбавлення його батьківських прав відносно сина, суд вважає позовні вимоги безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дитини, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його сина не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Сторона позивача не довела та не надала суду документальних доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька, по відношенню до неї, батьківських прав, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити. При цьому, враховуючи наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів, його пасивну поведінку щодо правового відстоювання свого права на участь у житті дитини, [PERSON] слід попередити, що у разі продовження такої поведінки і у разі надання відповідних доказів, він може буде позбавлений батьківських прав. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з повною відмовою в задоволенні позову судовий збір покладаються на позивача. Оскільки ухвалою судді від 09.02.2024 року [PERSON] відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі, з неї підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 211,20 грн. на користь держави. На підставі вищевикладеного та,

Outcome: approved