Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

Заявниця [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] про встановлення факту батьківства звернулась до суду із заявою про встановлення факту батьківства, посилаючись на той факт, що з липня 2023 року заявниця проживала разом із [PERSON] , який загинув [INFO] , а [INFO] у них народився спільний син [PERSON] . Факт визнання батьківства [PERSON] стосовно її дитини підтверджується аналізом ДНК на спорідненість та свідченнями матері загиблого [PERSON] .. Встановлення даного факту батьківства необхідно заявниці для підтвердження спорідненості для здійснення запису про батька у свідоцтві про народження дитини та запису прізвища біологічного батька, а також для отримання пенсії після втрати годувальника та спадщини. а тому посилаючись на викладені обставини, заявниця просить задовольнити її вимоги. Ухвалою судді від 15.11.2024 вище вказану заяву було залишено без руху та надано заявниці строк для усунення її недоліків. Заявницею на виконання ухвали суду у встановлені суддею строки, було усунуто зазначені судом недоліки, заява оформлена та подана з додержанням вимог ст.297 ЦПК України, підсудна Деснянському районному суду м. Києва. Ухвалою судді від 20.11.2024 відкрито провадження по справі з призначенням судового засідання по суті. У судовому засіданні заявниця вимоги заяви підтримала та просила суд про їх задоволення. Заінтересована особа - [PERSON] не заперечувала проти задоволення заявлених вимог, зазначила суду, що померлий син познайомив її з заявницею, коли остання вже була вагітною. Вони збирались зареєструвати шлюб, однак у зв`язку з зайнятістю по службі не встигли цього зробити, однак вона достеменно впевнена, що ця дитина є її рідним онуком. Представник заінтересованої особи - Деснянського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлені судом належним чином. Враховуючи положення ст.ст.294, 223 ЦПК України суд вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності представника заінтересованої особи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно із вимогами ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується доданою до матеріалів справи копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07.06.2024 року (а.с.6). Як вбачається із матеріалів справи, заінтересована особа [PERSON] є матір`ю померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Згідно із Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00016093210 від 09.12.2015 року, 24.04.1999 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, та змінила своє дівоче прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » (а/з № 177). У відомостях про розірвання шлюбу зазначено: підстава розірвання шлюбу: рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31.08.2005 року. Згідно із Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00016092365 від 09.12.2015 року, 06.09.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, та змінила своє дівоче прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » (а/з № 1004). У відомостях про розірвання шлюбу зазначено: підстава розірвання шлюбу: рішення Деснянського районного суду м. Києва №2-5936/2011 від 17.11.2011 року. Із наданої заявницею копії свідоцтва про народження малолітньої дитини вбачається, [PERSON] , народився [INFO] , батьками якого вказано: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , (а/з № 1262) (а.с 5). Реєстрація народження дитини проведена відповідно до вимог статті 135 СК України (зворотня сторона а.с.65). Відповідно до Висновку молекулярно - генетичного експертного дослідження № 44601 від 04.10.2024 року, аналізу ДНК на спорідненість, проведеного Медико-генетичним центром «Мама Папа», ймовірність того, що [PERSON] , [INFO] , є біологічного бабусею, тобто матір`ю батька дитини [PERSON] , [INFO] , народженої матір`ю [PERSON] , [INFO] , в рамках проведеного дослідження, складає 96 % (а.с.29). Відповідно до вимог ст.135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Згідно зі ст. 130 СК України, у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 цього Кодексу. У відповідності до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Згідно із п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року встановлено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, яка вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини, коли відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній, і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. Таким чином, закон розрізняє порядок визначення походження дитини від батька шляхом визнання батьківства - про що позов заявляється до особи, яка вважається батьком дитини, або нею самою, та шляхом встановлення факту батьківства у разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказав, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Заяви про встановлення факту визнання батьківства щодо дитини, народженої до 1 жовтня 1968 року, розглядаються судом у випадках, коли померла особа визнавала себе батьком дитини до цієї дати. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини. У третьому абзаці п.13 вказаної постанови, Пленум Верховного Суду України вказав, що факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Окрім цього, Пленум Верховного Суду України в абз.3-5 п.7 постанови №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вказав, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт батьківства може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи той факт, що заінтересована особа - [PERSON] заявлені вимоги визнала у повному обсязі, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог заявниці, оскільки у ході розгляду справи судом, знайшов своє підтвердження факт того, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] є батьком [PERSON] , [INFO] , а відтак заява підлягає задоволенню. На підстав викладеного та

Outcome: approved