Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-29 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернулася адвокат Попкова О.В., яка діє в інтересах позивача [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, про визначення місця проживання дитини, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 18 березня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, якій розірвано Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2019 року. У цьому шлюбу у них син [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу залишився проживати з батьком [PERSON] 18 квітня 2019 року Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з відповідача - [PERSON] стягуються аліменти на користь позивача - [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку. Станом на 21.02.2020 року [PERSON] мала заборгованість по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] . Але, до теперішнього часу сторони не дійшли згоди щодо місця проживання сина. Позивач не згоден із тим, щоб син проживав із відповідачкою та наполягає на визначенні місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з ним, тому був змушений написати заяву про закриття виконавчого провадження про стягнення аліментів. Зазначає, що з самого дитинства батько постійно піклується про дитину, утримує його матеріально. За місцем проживання дитини були створені всі умови для проживання та розвитку дитини, син має окрему кімнату, яка забезпечена всім необхідним для його навчання та відпочинку. Всі питання щодо медичного обслуговування та в разі необхідності, лікування сина, завжди вирішує позивач та відвідує лікарів з дитиною за необхідності. Протягом всього часу з моменту розірвання шлюбу дитина постійно вказує на своє бажання жити разом з батьком, у зв`язку з тим, що дуже прив`язаний до нього, йому подобається жити з батьком. Просить суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини, сина - [PERSON] , [INFO] , з батьком - [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Попкова О.В. в судове засідання не з`явилися, однак до суду надали заяву про розгляд справи без їх участі. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, про дату, час та розгляд справи повідомлялася належним чином, відповідно до норм чинного законодавства, причини неявки суду не повідомила. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах справи доказами та ухвалити заочне рішення. Третя особа - орган опіки та піклування Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області у судове засідання не з`явився, до суду надано заяву про розгляд справи у відсутності їх представника. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Попкова Оксана Вікторівна до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, про визначення місця проживання дитини, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Сімейного кодексу України, практику Верховного Суду України, тому що підставою звернення позивачів як за первісним так із зустрічним позовом до суду є захист гарантованих ст. 51 Конституції України особистих немайнових прав на батьківське виховання дитини. В судовому засіданні встановлено та підтверджено Свідоцтвом про народження, що [INFO] народився [PERSON] . Його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, …якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Позивач зазначає, що з самого дитинства та після розірвання шлюбу 18.03.2019 року дитина [PERSON] постійно проживає з ним, він піклується про сина, утримує його матеріально. За місцем проживання дитини були створені всі умови для проживання та розвитку дитини, син має окрему кімнату, яка прилаштована всім необхідним для його навчання та відпочинку. Всі питання щодо медичного обслуговування та в разі необхідності, лікування сина, завжди вирішує позивач та відвідує лікарів з дитиною за необхідності. Протягом всього часу з моменту розірвання шлюбу дитина постійно вказує на своє бажання жити разом з батьком, у зв`язку з тим, що дуже прив`язаний до нього, йому подобається жити з батьком. Відповідач - мати дитини [PERSON] проживає окремо, участі у вихованні та забезпеченні сина не приймає. На підтвердження своїх посилань, позивачем [PERSON] надано довідку №399/24 від 16.05.24, видану директором Погорєловим А. Слов`янської опорної ЗЗСО, з якої вбачається, що [PERSON] є учнем 6А класу, вихованням сина займається батько, матір, [PERSON] , з сином не проживає, жодного разу не відвідувала батьківських зборів, участі у вихованні дитини не бере, його успіхами не цікавиться. Згідно Висновку Органу опіки та піклування Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області від 18 листопада 2024 року №01-01.14/1281, враховуючи інтереси малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, вважає доцільним визначити його місце проживання разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.11.2020 року по справі № 313/310/18 вказав, що при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Отже, приймаючи до уваги вік дитини та враховуючи ставлення, та участь у вихованні, наявність належних матеріально-побутових умов для проживання малолітньої дитини у батька, який має можливість його утримувати матеріально, з метою забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та вважає за необхідне визначити місце його проживання із батьком - [PERSON] . Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. З позовних вимог [PERSON] вбачається, що він просить суд зазначити конкретне місце проживання його з малолітнім сином за адресою [ADDRESS] . При цьому визначення місця проживання дітей з батьком не позбавляє матері права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а батько не повинен чинити матері у цьому перешкод. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Представник позивача у наданій заяві не виказував вимог щодо стягнення судового збору з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved