Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

16.07.2024 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з цим позовом, який підписаний представником - адвокатом Цоєвою В.В., повноваження підтверджуються електронним ордером серії ВН № 1377057 від 27.07.2024 року (а.с.19) та просять постановити судове рішення, яким виселити [PERSON] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , тобто усунути їм перешкоди в користуванні житловим будинком, мотивуючи тим, що вони є власниками цього будинку в частках: [PERSON] належить 2/3 частин, а [PERSON] 1/3 частина на підставі свідоцтва про право власності від 17 вересня 2010 року та свідоцтва про право на спадщину. Вони та двоє дітей [PERSON] : [PERSON] , 2001 року народження і [PERSON] 2009 року народження, зареєстровані у вказаному будинку і постійно в ньому проживають. Також у будинку без реєстрації постійно проживає колишній чоловік [PERSON] [PERSON] , який постійно вчиняє насильство над ними різного характеру, як психологічного так й фізичного. Вони не можуть самостійно його виселити з будинку. Ще 16 червня 2014 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем був розірваний. Останнім часом поведінка відповідача стала нестерпною, і він практично перешкоджає їм проживати в будинку. Так, в грудні 2023 року відповідач вчинив сварку, а позивач [PERSON] звернулася за цим фактом до поліції та його було притягнуто до адміністративної відповідальності. Також відповідач неодноразово влаштовував сварки під впливом алкогольного сп`яніння, погрожував їм постійно та висловлювався нецензурною лайкою. 12 червня 2024 року приблизно о 21:00 годині, відповідач знову вчинив сварку і наніс позивачу [PERSON] тілесні ушкодження. На даний час відповідачу пред`явлена підозра у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 ч.1 КК України. Позивачі, а також діти, вже давно побоюються проживати в одному будинку з відповідачем, побоюються за своє життя та здоров`я. На підставі вище викладеного, для захисту своїх прав на інших осіб, що проживають в будинку, позивачі звертаються до суду з цими позовними вимогами. Ухвалою судді від 23.07.2024 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 20.11.2024 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду. Позивачі [PERSON] , [PERSON] до суду не з`явилися, в позовній заяві просять розглянути справу за їх відсутності (а.с.2). Окрім цього позивач [PERSON] 21.11.2024 року надала суду заяву про розгляд справи (проведення судового засідання) без її участі. Відповідач\~ [PERSON] \~до суду не з`явився, відзив на позовні вимоги не надав, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом надіслання судової повістки за місцем реєстрації та фактичного проживання, причину неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не подав, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивачам [PERSON] належить 1/3 частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованому за адресою: [ADDRESS] , та позивачу [PERSON] 2/3 частини цього ж будинку, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке видане 17.09.2010 р. Дмитрівською сільською радою на підставі рішення виконкому від 03.09.2009 року та свідоцтва про право власності на спадщину за законом, яке видане державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у м.Одеса Лєсогоровим Д.О. 08 жовтня 2019 р., зареєстроване в реєстрі №3-379, спад.справа №350-Б/2019. Право власності позивачів зареєстроване Комунальним підприємством «Болградське бюро технічної інвентаризації» 17.09.2010 року, що підтверджується витягом №27353912 від 17 вересня 2010 року (а.с.8). У вище вказаному будинку зареєстровані наступні особи: - позивач [PERSON] , 1982 року народження; - позивач [PERSON] , 1934 року народження; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; що підтверджується довідкою старости с.Дмитрівка Городненської сільської ради за вих.№699 від 12.06.2024 року (а.с.9). Відповідач за вище вказаною адресою не зареєстрований, з тверджень позивачів [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , доказів протилежного суду надано не було. Так, рішенням Болградського районного суду Одеської області від 16 червня 2014 року по справі № 497/1292/14-ц, провадження №2/497/524/14, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Рішення набрало законної сили 26.06.2014 року (а.с.11). Не зважаючи на розірвання шлюбу між сторонами, відповідач продовжує проживати в будинку позивача. Судом встановлено, що у грудні 2023 року позивач [PERSON] зверталася до Болградського РВП ГУНП в Одеській області з заявою, що колишній чоловік [PERSON] погрожував їй та вчинив сварку, в ході якої висловлювався нецензурною (брудною) лайкою, що підтверджується листом Т.в.о. начальника [PERSON] за вих.№64/112569 від 22.12.2023 року (а.с.13). При цьому на думку правоохоронних органів в діях [PERSON] вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП. Доказів притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності суду надано не було, відповідних клопотань про витребування доказів позивачами не заявлялося. Окрім цього правоохоронними органами 12.06.2024 року до ЄРДР було внесено запис під номером 12024166270000086, відповідно до якого 12.06.2024 року до Болградського РВП ГУНП в Одеській області надійшла заява [PERSON] про те, що 11.06.2024 року приблизно о 21:00 годині її колишній чоловік [PERSON] , знаходячись в одній з кімнат домоволодіння за місцем її мешкання, розташованого по [ADDRESS] , наніс їй тілесні ушкодження. Попередня кваліфікація дії за ч.1 ст. 125 КК України. Тобто судом встановлено, що позивач [PERSON] неодноразово зверталась до Болградського РВП ГУНП в Одеській області з проханням вжити заходів реагування щодо її чоловіка [PERSON] , який постійно провокує сварки та погрожує фізичною розправою. Звертаючись до суду із позовом, позивачі просили постановити рішення, яким виселити [PERSON] із житлового будинку без надання іншого жилого приміщення. Але з позовної заяви вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , тобто має право на користування житлом в цьому житловому будинку. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК України виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Статтею 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року надано роз`яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19). Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 квітня 2022 року в справі №522/23819/15 (провадження №61-10480св21), зазначив, що: «визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції». Подібні за змістом висновки щодо необхідності дотримання балансу інтересів сторін спору (власника житлового приміщення та особи, право користування житловим приміщенням якої припинилося) містяться в постановах Верховного Суду від 14 червня 2022 року в справі №345/796/21, від 20 червня 2022 року в справі № 127/17899/21, від 20 травня 2022 року в справі № 751/2231/19, від 15 грудня 2021 року в справі № 658/3709/18-ц, від 23 лютого 2022 року в справі № 761/41916/19-ц. Наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж майже двох років відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачем та їх дітей, вчиняє сварки, застосовує психологічне і фізичне насилля, а також погрожує нанесенням тілесних ушкоджень позивачу, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку. Добровільно звільнити житло відповідач бажання не виявив, про що свідчить звернення позивачів з цими позовними вимогами. З огляду на зазначене, з метою запобігти подальших випадків знущання, залякування та насильства щодо позивача [PERSON] та інших членів сім`ї, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та припинення права користування відповідачем спірним житлом приміщенням шляхом його виселення. Оцінюючи виселення [PERSON] з житлового приміщення на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, ураховуючи вказані обставини, суд вважає, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету. Згідно з п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, але позивачі не заявили відповідної вимоги.

Outcome: approved