Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в Млинівський районний суд Рівненської області з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила визнати право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з надвірними будівлями, придбаний ними під час шлюбу, та здійснити поділ вказаного нерухомого майна, визнавши за нею право власності на 1/2 ідеальних частин житлового будинку з надвірними будівлями. Позов обґрунтовує тим, що з 11 серпня 2002 року по 12 січня 2023 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають четверо малолітніх дітей. Під час шлюбу ними, як подружжям, за спільні кошти було придбано житловий будинок [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано на ім`я відповідача [PERSON] .. Після розірвання шлюбу вона, позивач, з дітьми вимушена була змінити місце проживання, а відповідач залишився проживати у спільному будинку. Вважає, що придбаний під час шлюбу з відповідачем житловий будинок є майном спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, бажає здійснити його поділ у рівних ідеальних частках, визнавши за нею право власності на 1/2 частку будинку з господарськими будівлями. В судовому засіданні у призначені для розгляду справи по суті дату і час позивачка та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату і час судового розгляду, в судове засідання, повторно, не з`явився. Відзиву щодо суті позовних вимог, будь-яких заяв, клопотань, від нього не надійшло. ( а.с. 53, 73) Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і дату судового розгляду, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач не з`явився на судовий розгляд справи, про причини неявки суд не повідомив, хоча був завчасно повідомлений про час, місце і дату розгляду справи в суді, заяви про розгляд справи у його відсутності не надав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд рахує за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши доводи позивача і її предстваника, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбу в період часу з 11 серпня 2002 року по 12 січня 2023 р. (а.с.10) Відповідно до рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 21 січня 2023 у справі № 566/120/23 (а.с. 6-7) шлюб, укладений між позивачем та відповідачем розірвано. Рішення набрало законної сили 29.12.2020. Під час шлюбу, сторони набули у власність житловий будинок по [ADDRESS] . загальною площею 218,3 м.кв, житловою - 100,2 м.кв.. Право власності на цей житловий будинок зареєстровано 18 вересня 2018 року за відповідачем [PERSON] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. ( а.с.4,..) Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, режим спільної сумісної власності подружжя існує і тоді, коли один із подружжя не мав із поважної причини самостійного заробітку (доходу). Отже, сам факт набуття майна особистою працею одного із подружжя у період шлюбу не може бути підставою для визнання такого майна його особистою приватною власністю відповідно до статті 57 СК України. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у справі 689/1206/16-ц. Статтями 68, 69 Сімейного кодексу України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. З цього приводу Верховний Суд сформував відповідний висновок, який викладено у постанові Великої Палати ВС від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц. У своєму висновку Верховний Суд вказав, що зазначена презумпція права спільної сумісної власності подружжя може бути спростована й один з подружжя може оспорити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об"єкт, у тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Судом встановлено і це підтверджується документально та не спростовано відповідачем, що житловий будинок по [ADDRESS] , загальною площею 218,3 м.кв, житловою - 100,2 м.кв., набутий в період шлюбу спільно [PERSON] та [PERSON] . Відтак, у відповідності з положеннями ст.60 Сімейного кодексу України цей будинок є об`єктом права спільної сумісної власності позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] .. Як вбачається із матеріалів справи, та поведінки сторі під час розгляду справи по суті, яка виразилась в ігноруванні відповідачем судового процесу, сторони не дійшли взаємної згоди щодо поділу вищезазначеного житлового будинку. Вирішуючи спір щодо розміру часток подружжя при поділі спільного майна, суд виходить з наступного. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11" Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зазначено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частини другої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім"я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вказаною постановою роз"яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав і обов"язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Відтак, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд дійшов висновку про наявність фактичних і правових підстав щоб визначити, що частки позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] у спільній сумісній власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями, є рівними та становлять по 1/2 частині за кожним. Таким чином, у порядку поділу спільного майна подружжя за позивачем слід визнати право власності на 1/2 (ідеальну) частку житловиого будинку [ADDRESS] , загальною площею 218,3 м.кв, житловою - 100,2 м.кв.. Позивачем подано до суду документальне підтвердження судових витрат (а.с. 15), з яких судовий збір складає - 3500 грн.. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Оскільки позов підлягає задоволенню, то судовий збір та інші судові витрати покладаються на відповідача. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. ст. 60, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст.ст. 368 - 370 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved