Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-13 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, повернення сторін у первісний стан. Свої вимог позивач обґрунтовувала тим, що вона, а також [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] згідно виданих довіреностей уповноважили відповідача [PERSON] бути їх представником з питань продажу належного їм нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , в тому числі на укладення та підписання від їх імені договору купівлі-продажу та отримання грошових коштів від продажу вказаного майна. 12.11.2018 відповідач [PERSON] , діючи як представник співвласників зазначеної вище квартири, здійснив її відчуження на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №7157. Продаж цього майна було вчинено за ціною 2063978,40 грн., що було еквівалентно 74000 дол. США по офіційному курсу НБУ станом на момент укладення договору. Свої зобов`язання з передачі позивачу коштів, отриманих від продажу квартири, [PERSON] не виконав, мотивуючи це тим, що гроші від продажу у нього нібито викрали, а тому він нічого позивачу та іншим співвласникам проданого нерухомого майна не винен. Оскільки відповідач [PERSON] впродовж тривалого часу ухилявся від виконання зобов`язання з передачі позивачу та іншим співвласника квартири коштів, одержаних від її продажу, останні 31.05.2023 звернулися до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом про їх стягнення у розмірі 2706076,40 грн., що еквівалентно 74 000 дол. США (справа №752/11072/23). Ухвалою суду від 21 червня 2023 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі. Однак, як стало відомо позивачу, 17.11.2023 відповідач [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гапон Т.В. за реєстровим №3624, здійснив відчуження належної йому на праві власності 1/4 частини квартири [ADDRESS] , на користь своєї матері та відповідача у справі - [PERSON] . Указаний договір дарування позивач уважає таким, що був заздалегідь спрямований відповідачами, які є родичами, на шкоду позивачу, як кредитору, адже правочин відбувся після відкриття провадження у справі №752/11072/23 та був спрямований на зменшення відповідачем свого майна, з метою уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу, у разі задоволення вимог позивача та інших співвласників квартири, та звернення стягнення на частку квартири [PERSON] , що була подарована [PERSON] . У зв`язку із викладеним [PERSON] просила суд визнати недійсним договір дарування нерухомого майна - 1/4 частини двокімнатної квартири, загальною площею 47,6 кв.м, житлової площею 26,4 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений 17.11.2023 між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гапон Т.В. за реєстровим №3624, а також відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення відповідачу [PERSON] частки в праві спільної часткової власності вказаного майна. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2024 для розгляду цивільної справи №752/10229/24 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання, а також залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гапон Т.В. до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. У липні 2024 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником [PERSON] , у якому останні просили суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, з огляду на його необґрунтованість. Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на те, що на час укладення оспорюваного договору дарування квартири, позивачем не встановлено наявності будь-яких усних чи письмових домовленостей та зобов`язань відповідача передати у майбутньому у власність відповідача [PERSON] будь-яке нерухоме майно, зокрема квартир у м. Києві, а також грошових коштів. Позивачем не доведено факту уникнення відповідачем виконання судового рішення про стягнення боргу, яке має істотне значення для вирішення вказаної справи по суті. Окрім того, укладений договір дарування квартири був добровільно підписаний сторонами, що свідчить про їхнє вільне волевиявлення на укладення договору дарування, їм було роз`яснено усі наслідки підписання такого договору. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року, занесеної до протоколу судового засідання, закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у позові. Відповідач [PERSON] та його представник - [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували у повному обсязі та просили суд відмовити у їх задоволенні, з огляду на обставини, що викладені у поданому ними відзиві. Відповідач [PERSON] за викликом у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином. Будь-яких клопотань або заяв з приводу неможливості забезпечення своєї явки у судове засідання або ж заперечень проти розгляду справи у її відсутності від останньої на адресу суду не надходило. Своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористалась. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гапон Т.В. у судове засідання не з`явилась, однак, направила на адресу суду клопотання, у якому просила проводити розгляд справи за її відсутності, поклавшись щодо вирішення вимог по суті спору на розсуд суду. У відповідності до вимог частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідач [PERSON] у встановлений судом строк не скористалась своїм правом на подання відзиву, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заслухавши пояснення з`явившихся учасників справи та їх представників, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до таких висновків. Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, згідно наявної в матеріалах справи копії довіреності від 10.01.2017, посвідченої консулом Генерального консульства України в Нью-Йорку (Сполучені Штати Америки) та зареєстрованої в реєстрі за №26/17, позивач [PERSON] уповноважила відповідача [PERSON] бути її представником в усіх державних, громадських, господарських та інших органах, установах, підприємствах та організаціях, які знаходяться на території України та за її межами, незалежно від їх юрисдикції, підпорядкування форм власності, галузевої належності, в тому числі органах нотаріату, з усіма необхідними повноваженнями з питань. Зокрема, було надано представнику повноваження на відчуження, в т.ч. продажу, міни належного [PERSON] рухомого та нерухомого майна, акцій, цінних паперів тощо, укладення договорів купівлі-продажу, а також на відкриття від її імені рахунків в банківських установах, в т.ч. гривневого, валютного та в цінних паперах, на відкриття основних та додаткових карткових рахунків в банківських установах. Також, надавалися повноваження з одержання належного [PERSON] майна, включаючи грошові суми та цінні папери. Окрім того, відповідно до довіреностей, посвідчених 14.12.2017 консулом Генерального консульства України в Нью-Йорку (Сполучені Штати Америки), зареєстрованих в реєстрі за №2201/17 та №2194/17 [PERSON] та [PERSON] також уповноважили відповідача [PERSON] бути їх представником в усіх державних та недержавних установах та організаціях (в т.ч. в органах поточної технічної інвентаризації, в центрі надання адміністративних послуг, відповідних органах Міністерства юстиції в т.ч. в органах нотаріату та ін.) з питань продажу належних їм на праві приватної власності часток квартири [ADDRESS] , визначаючи ціну та умови на власний розсуд. 16.01.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. було посвідчено за реєстрованим №194 довіреність, видану [PERSON] на ім`я відповідача [PERSON] , зокрема, з правом представлення її інтересів та продажу, за ціну та на умовах представнику відомих, належну їй частину квартири під номером [ADDRESS] . Встановлено, що 12.11.2018 між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони, від імені яких діяв [PERSON] , та [PERSON] з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. Відповідно до пункту 2.1. вищезазначеного договору ціна нерухомого майна становить 2063978,40 грн., що є еквівалентом 74000 доларів США по курсу НБУ на день підписання цього Договору, які сплачені покупцем до підписання цього договору. Як убачається з матеріалів справи, а також відомостей офіційного веб-порталу судової влади України, у червні 2023 року позивач разом із [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення коштів у розмірі 74000 дол. США, які останній, як представник, впродовж тривалого часу не передає позивачам після укладення і продажу від їхнього імені квартири. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21 червня 2023 року по справі №752/11072/23 було відкрито провадження за вказаним вище позовом. 17 листопада 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гапон Т.В. за реєстровим №3624 посвідчено договір дарування 1/4 частки квартири, укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] . За змістом пунктів 1, 2, 3 зазначеного договору [PERSON] , як дарувальник, передав безоплатно у власність, а [PERSON] , як обдаровувана, прийняла належну йому на праві приватної власності 1/4 частки двохкімнатною квартири [ADDRESS] . Дана частка квартири належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Державною адміністрацією Московського району міста Києва 06 жовтня 1997 року. Ціна дару оцінена сторонами у 500000 грн. Відомості про перехід зазначеної частки квартири у власність відповідача [PERSON] на підставі згаданого договору дарування також містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, витяг з яких наявний у матеріалах справи. З матеріалів справи, а також відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що 16 вересня 2024 року Голосіївським районним судом міста Києва у цивільній справі №752/11072/23 було ухвалено рішення про задоволення позову [PERSON] , [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів в сумі 74000 дол. США. Хоча відомості про набрання вказаним судовим рішенням законної сили в матеріалів справи відсутні, але за змістом його описової частини вказано, що відповідач [PERSON] , заперечуючи проти задоволення позовних вимог у цій справі, пояснював, що продаж квартири, яка належить позивачам, відбувся. Позивачі не проживали в України, а тому не було можливості передати їм грошові кошти, він хотів покласти грошові кошти в банк на зберігання, але його пограбували та викрали ці кошти. У справі, що розглядається, стороною відповідача [PERSON] указані обставини причин непередачі довірителям отриманих грошових коштів у зв`язку з виконанням доручення, як у судовому засіданні, так і к відзиві на позовну заяву, також не заперечувалися. Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] обґрунтовувала свої вимоги тим, що оспорюваний договір дарування є фраудаторним, оскільки був вчинений між близькими родичами з метою ухилення від виконання судового рішення у справі №752/111072/23, тобто поведінка відповідача [PERSON] є недобросовісною та свідчить про зловживання своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, як кредитора, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на спірне майно. В свою чергу, відповідач [PERSON] сприяла останньому в цьому та фактично виступила співучасником таких дій, направлених на шкоду інтересам позивача та інших кредиторів [PERSON] . Відтак, позивач зазначав, що оспорюваний правочин уражений дефектами, які тягнуть за собою його недійсність. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 ЦК України, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною). Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19, провадження № 61-1272св20). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі). У ЦК України закріплений підхід, за якого оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що перебуває в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20, провадження № 61-2612св23). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України). У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в поза конкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини 1 та 2 статті 228 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3статті 13 ЦК України). Договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватноправовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20, провадження № 61-2612св23). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значущих дій. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно. Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів. Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21) та Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19). Верховний Суд у постанові від 21 липня 2022 року у справі № 908/3468/13 звернув увагу на те, що наразі вже сформована усталена судова практика про можливість оскарження такого (фраудаторного) правочину особою (не стороною правочину), чиї майнові інтереси порушує такий правочин, якщо ця особа доведе, що особа, яка уклала договір та відчужила за ним майно, свідомо погіршила свій майновий стан з метою уникнення відповідальності перед кредитором. У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 750/11492/19 (провадження № 61-4044св21) вказано, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Подібних висновків про визнання недійсним договору купівлі-продажу, що укладений боржником на шкоду кредитору до ухвалення рішення суду про стягнення боргу, Верховний Суд дійшов у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21), зазначивши таке: «…очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів купівлі-продажу) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорювані договори купівлі-продажу) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника; встановлені судами обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорювані договори купівлі-продажу є фраудаторними, тобто вчиненими на шкоду кредитору; до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорювані договори як фраудаторні належить момент вчинення договорів (30 квітня 2016 року та 11 травня 2016 року, тобто після відкриття провадження, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засідання у справі № 439/506/16-ц)…». Схожих висновків (визнання недійсним фраударного договору до ухвалення рішення про стягнення боргу) дійшов Верховний Суд у постановах від 09 лютого 2023 року у справі № 910/12093/20 та від 23 травня 2024 року у справі № 539/5262/21. Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивач на обґрунтування наявності невиконаного перед нею відповідачем [PERSON] зобов`язання з передачі грошових коштів посилалась саме на невиконання останнім, як представником, зобов`язання з передачі коштів, отриманих від продажу частки її квартири. Так, згідно з вимогами статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] від імені та в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , уклав договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та отримав грошові кошти за продаж вищезазначеної квартири у розмірі 74000 доларів США, що особисто підтвердив відповідач у судовому засіданні. Докази виконання відповідачем [PERSON] , як повіреним, обов`язку з передачі довірителям одержаних від продажу їхнього нерухомого майна в матеріалах справи відсутні. Судом встановлено, що після відкриття Голосіївським районним судом міста Києва провадження у цивільній справі №752/11072/23 про стягнення з відповідача [PERSON] , зокрема, на користь позивача грошових коштів, останній відчужив належне йому на праві власності нерухоме майно за безвідплатним договором (договором дарування) своїй матері [PERSON] , будучи при цьому достовірно обізнаним про строки виконання свого зобов`язання щодо повернення довірителям отриманого від продажу їхнього майна та про відкриття судом провадження у справі про стягнення цих грошових коштів. З огляду на зазначене, суд вважає, що така поведінка боржника є недобросовісною та свідчить про зловживання правом, оскільки направлена на приховування цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, що в свою чергу шкодить інтересам кредитора. Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Суд звертає увагу, що боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він штучно ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також, поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), дарувальник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь своїх близьких родичів, маючи невиконані грошові зобов`язання перед позивачем-кредитором, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги те, що відчуження [PERSON] належної йому 1/4 частини квартири [ADDRESS] , за спірним договором дарування суттєво зменшує його платоспроможність, як кредитора, та тягне неможливість звернення стягнення на майно боржника, суд приходить до висновку про фраудаторність оспорюваного договору дарування, тобто такого, що вчинений на шкоду кредитору. Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідачами не надано будь-яких належних доказів на спростування вимог позивача. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що: «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку і зумовив для неї настання таких негативних наслідків. Обраний спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах». У даній справі, позивач вказує, що цивільно-правовий інструментарій (договір дарування від 17.11.2023) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку [PERSON] і зумовив для нього настання таких негативних наслідків. У спірних правовідносинах, у разі встановлення відповідних обставин справи, ефективним способом захисту права/інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін в первісний стан, тобто відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається. Відтак, беручи до уваги такі чинники, як справедливість і розумність в рамках застосування принципу верховенства права, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази кожен окремо та у їх сукупності, на підставі вказаних норм закону суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, а саме визнання недійсним договору дарування 1/4 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладеного 17.11.2023 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гапон Т.В. та зареєстрованого за №3624, а також про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення частки у праві спільної часткової власності на спірну квартиру. Згідно вимог статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір по 605,60 грн з кожного.

Outcome: approved