Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Путильської селищної ради про визначення місця проживання дітей разом з батьком на його самостійному утриманні та вихованні. В позові вказує, що з 20.10.2007 року до 12.02.2020 рокупозивач перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано рішенням Путильського районного суду від 12 лютого 2020 року. За період перебування в шлюбі у сторін народилося четверо дітей: син [PERSON] [INFO] , дочка [PERSON] [INFO] , син [PERSON] [INFO] та дочка [PERSON] [INFO] , які після розірвання шлюбу залишились проживати з матір`ю. В 2020 році [PERSON] звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі у вихованні дітей, оскільки відповідачка перешкоджала цьому. Рішенням Путильського районного суду від 10.11.2020 року позовні вимоги задоволено частково. На даний час виникла необхідність про визначення місця проживання дітей з ним на його самостійному утриманні та вихованні, так як фактично склалися такі обставини. Так, 12.03.2020 року син [PERSON] [INFO] по своїй ініціативі, добровільно прийшов по місцю проживання батька в [ADDRESS] , та заявив, що хоче проживати з ним, а не з матір`ю. Через деякий час, син [PERSON] [INFO] , також за своєю ініціативою, добровільно, прийшов за адресою проживання батька [ADDRESS] , та висловив своє бажання, проживати з ним та братом. Тож, останні чотири роки, син [PERSON] та син [PERSON] , постійно проживають з батьком, так як більше схильні до нього, ніж до матері, вони самі виявили намір змінити своє місце проживання та почати постійно проживати разом з батьком. За наведених обставин просить визначити місце проживання, самостійного утримання, вихованню дітей; сина [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] [INFO] з батьком, а саме [PERSON] [INFO] за місцем його реєстрації та проживання [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та надали пояснення аналогічні позовній заяві, просили суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином повідомлялась про час і місце розгляду справи, причину неявки в судове засідання не повідомила. В наслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу в його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Представник Органу опіки та піклування Путильської селищної ради Несторяк Т.М. в судовому засіданні не заперечувала щодо позовних вимог, вирішення справи залишає на розсуд суду. Допитані в судовому засіданні в присутності представника Органу опіки та піклування Путильської селищної ради Несторяк Т.М. неповнолітні: [PERSON] та [PERSON] пояснили, що проживають разом із батьком з 2020 року і надалі хочуть проживати з ним. Батько забезпечив їм належні умови проживання та навчання. Суд заслухавши доводи сторін, вважає, що позовна вимога [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітніх дітей підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Судом встановлено, що від спільного проживання у сторін народилося четверо дітей: син [PERSON] [INFO] , дочка [PERSON] [INFO] , син [PERSON] [INFO] та дочка [PERSON] [INFO] /а.с.7-10/. Як видно з довідки за №06-16/265 від 15.05.2024 року неповнолітні: [PERSON] [INFO], [PERSON] 08.08.2012 року зареєстровані та проживають за адресою [ADDRESS] /а.с.30/. Згідно акту обстеження-побутових умов фактичного місця проживання особи №143 від 03.06.2024 року, [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] разом із своїми синами [PERSON] [INFO] та [PERSON] 08.08.2012 року. У будинку створені всі умови для належного виховання, навчання та дозвілля дітей/а.с.14/. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання неповнолітніх дітей з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч.1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Згідно характеристики та довідки виданої ФОП [PERSON] . [PERSON] працює на посаді оператора АЗС з травня 2014 року. За період з 01.12.2023 року по 31.05.2024 року заробітна платна [PERSON] становила 46945 грн./а.с.18, 22/. Відповідно до довідки КНП «Путильський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 19.06.2024 року [PERSON] соматично здоровий, на «Д» обліку не знаходиться/а.с.19/. Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Путильської селищної ради від 13.01.2025 року за №02-31/12, не заперечує щодо проживання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] . Також в даному Висновку встановлено, що після розірвання шлюбу [PERSON] , 1983 року народження проживає разом з синами [PERSON] , 2008 року народження та [PERSON] , 2012 року народження за адресою [ADDRESS] в задовільних матеріально-побутових умовах. Створені всі умови для проживання та виховання дітей. Відповідно до заяви неповнолітнього [PERSON] , 2008 року народження він і надалі хоче проживати разом з батьком [PERSON] . Відповідно до проведенної бесіди з [PERSON] , 2012 року народження він і надалі хоче проживати з батьком [PERSON] . Враховуючи викладене, виходячи з інтересів неповнолітніх дітей, добросовісне виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дітей з батьком, чи негативно б впливали на їх виховання чи розвиток, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітніх дітей. Щодо позовної вимоги [PERSON] до [PERSON] про самостійне утримання та виховання неповнолітніх дітей, суд вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надав суду докази на підтвердження своїх доводів щодо заявленої вимоги. Як вище встановлено судом, від спільного проживання у сторін народилося четверо дітей: син [PERSON] [INFO] , дочка [PERSON] [INFO] , син [PERSON] [INFO] та дочка [PERSON] [INFO] /а.с.7-10/. Неповнолітні [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] зареєстровані та проживають разом із батьком [PERSON] заадресою [ADDRESS] /а.с.30/. Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України). Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Разом з тим, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст. 150-151 СК України. Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 30) при цьому відповідно до ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до п.2 ч.1 ст. 164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Позивач та його представник не надали суду доказів, що в питанні виховання чи утримання неповнолітніх синів [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , матір ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу. Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (постанова Верховного Суду від 10.04.2020 у справі № 522/22023/16-ц). При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (постанова Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 910/23428/17). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив перед судом питання про їх витребування. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на те, що позивач та його представник належними та допустимими доказами не довели, що [PERSON] самостійно виховує та утримує неповнолітніх синів [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про самостійне утримання та виховання неповнолітніх дітей. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Суд звертає увагу, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц). На підставі наведеного та

Outcome: partial