Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-07 00:00:00

03 липня 2025 року до Носівського районного суду Чернігівської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини (дата поштового відправлення - 02 липня 2024 року). Позивач [PERSON] мотивує позовні вимоги тим, що з 17 жовтня 2014 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Від шлюбу сторони мають спільну дочку [PERSON] , [INFO] . З 2022 року сторони фактично припинили шлюбні стосунки. При цьому, одразу після цього відповідач припинив цікавитися життям родини, дитини, надавати матеріальну допомогу та взагалі пропонувати будь-яку допомогу. Відповідач - працездатний, не має на утриманні непрацездатних та неповнолітніх осіб, має стабільний матеріальний дохід, оскільки офіційно працевлаштований та тривалий час працює в групі компаній «Епіцентр». Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, що стало причиною звернення позивача до суду. Малолітня дочка [PERSON] у зв`язку зі своїм віком та ситуацією в країні (повітряними тривогами) потребує постійної присутності матері в її житті, що виключає можливість працевлаштування позивача та наявності сталого доходу. Крім того, необхідним є придбання одягу, іграшок та інших дитячих дрібниць, необхідних для повноцінного розвитку дочки. Оскільки аліменти присуджуються до повноліття дитини, то позивач просить врахувати суд, що із дорослішанням дівчинки зростають і її потреби, що впливає на розмір її матеріального забезпечення. Позивач просить судовим рішенням стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/2 частки зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Носівського районного суду Чернігівської області від 16 липня 2024 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, призначено судовий розгляд справи по суті на 24 вересня 2024 року. Ухвалою суду від 24 вересня 2024 року розгляд справи відкладено до 29 листопада 2024 року для повторного виклику відповідача в судове засідання. Ухвалою суду від 29 листопада 2024 року розгляд справи відкладено до 08 січня 2025 року для повторного виклику відповідача в судове засідання. У судове засідання позивач не з`явилася, однак надіслала до суду заяву, у якій указала, що вона підтримує позовні вимоги, просить їх задовольнити та розглянути справу за її відсутності (а. с. 37). У судове засідання відповідач повторно не з`явився, про дату, час та місце судових засідань був повідомлений належним чином відповідно до ч. ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України шляхом направлення судових повісток про виклик до суду на адресу зареєстрованого місця проживання, про причини неявки суд не повідомив, правом на подання відзиву не скористався. Відповідач, який був належним чином повідомленим судом про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток на адресу зареєстрованого місця проживання відповідно до ч. ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив, правом на подання відзиву на позов не скористався, жодних заяв чи клопотань до суду не подав. Поштові конверти повернулися на адресу суду без вручення із зазначенням причин повернення: «Адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до вимог ст. 44 ЦПК України учасники судового розгляду повинні добросовісно користуватися своїми правами. Тому суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Рішенням ЄСПЛ у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» (№ 12307/16) визначено, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду, а тому права такої особи щодо розгляду справи у його відсутності, порушені не були. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. Отже, сторони у справі на власний розсуд розпорядилися своїми правами щодо предмета спору, а тому несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними відповідних процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Ураховуючи ст. 223 ЦПК України, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглянути справу та постановити рішення за відсутності позивача, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, і відповідача, який був належним чином повідомлений судом про дату, час та місце судового засідання, однак до суду повторно не з`явився та не повідомив суд про поважні причини своєї неявки. Суд не постановляє заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відсутня згода позивача на заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд уважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з нижченаведених підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] 17 жовтня 2014 року зареєстрували шлюб між собою, про що 17 жовтня 2014 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Васильківського міськрайонного управління юстиції в Київській області складено актовий запис № 441, що підтверджується копією свідоцтва про шлюбу серії [NUMBER] (а. с. 9). Від шлюбу в [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилася дочка [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьком малолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (а. с. 7). Судом установлено, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає спільно із матір`ю, позивачем по справі, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією акта обстеження № 698 від 01 липня 2024 року, засвідченого Калинівською селищною радою Фастівського району Київської області (а. с. 13). Згідно з відповіддю Володьководівицького старостинського округу Носівської міської ради Чернігівської області № 6/1-01/363 від 12 липня 2024 року відповідач [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] (а. с. 22). Позивачем у позовній заяві зазначено, що малолітня дитина перебуває на її утриманні, відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, участі у вихованні дитини не бере, є працездатним, має стабільний матеріальний дохід, офіційно працевлаштований, інших утриманців не має. Відповідачем ці доводи позивача не спростовані, не надано жодних заперечень щодо них, не подано доказів, які б свідчили про інше. Суд уважає за необхідне зазначити, що позивачеві потрібно дбати про малолітню дочку та забезпечувати її всім необхідним для повноцінного життя. Утримання дитини, надання їй матеріальної допомоги є обов`язком батьків. Положеннями ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавче визначення рівного обов`язку відносно кожного з батьків передбачає й добросовісне його виконання. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень статей 18, 27 Конвенції про права дитини визнається принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ст. 181 СК України). Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. За ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] проживає разом з малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO]. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню з 02 липня 2024 року. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Ураховуючи вищевикладені правові норми, суд уважає, що вимоги позивача про стягнення аліментів в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача задоволенню не підлягають, оскільки є по суті максимальним розміром аліментів, які можуть бути стягнені з відповідача на утримання трьох і більше дітей. У позовній заяві відсутні посилання на конкретні витрати, які несе позивач на утримання дитини, які б обґрунтовували саме такий розмір аліментів. Однак, з огляду на те, що дитина проживає з матір`ю, ураховуючи вартість продуктів харчування, інших речей першої необхідності, потреби дитини в одязі, засобах особистої гігієни, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного гармонійного розвитку, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, відсутність заперечень відповідача щодо заявленого розміру аліментів, виходячи із принципу справедливості, добросовісності та розумності (ч. 9 ст. 7 СК України), суд робить висновок про необхідність задоволення позовних вимог частково та стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття, як це передбачено ч. 2 ст. 183 СК України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. ст. 141, 142 ЦПК України. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, судовий збір у сумі 1211,20 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial