Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

16.10.2024 року до Дзержинського районного суду м. Харкова засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява [PERSON] в особі представника адвоката Андрющенко А.В. до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, згідно прохальної частини якої просить суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру за адресою: [ADDRESS] ; в порядку поділу майна визнати за [PERSON] право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 30462871; в порядку поділу майна визнати за [PERSON] право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 30462871. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.08.2024 року шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти позивача та відповідача було укладено договір №25/01/8-60 від 10.01.2006 року на будівництво та на підставі акту приймання-передачі від 24.12.2009 року прийнято в експлуатацію спірне майно придбано квартиру [ADDRESS] . На підставі рішення №82/69 Виконавчого комітету Дзержинської районної в м. Харкові ради V скликання від 20.04.2010 року, було видано свідоцтво про право власності на квартиру в [ADDRESS] від 19.05.2010. Вказана квартира являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме власністю позивача та власністю колишнього чоловіка, відповідача по справі. Згідно звіту про оцінку майна, наданого Товариством з обмеженою відповідальністю «Кабінет Оцінки Браєр», оціночна вартість квартири [ADDRESS] , становить 1\~907\~982,00 грн. У зв`язку із тим, що позивач на даний час знаходиться поза межами України, приїхати в Україну немає можливості, а тому в добровільному порядку поділити майно подружжя немає можливості, а тому виникла необхідність у поділі спільного майна подружжя у судовому порядку. \~ \~ \~ \~Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.11.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~08.11.2024 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Матарикіної С.П. надійшло до суду клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, а також зазначено, що відповідач визнає позовні вимоги в повному обсязі. Суд, дослідивши доводи сторін, викладені у письмових заявах по суті справи, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За приписом частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 статті 13 та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Матеріалами справи встановлено, що 25 червня 2005 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований шлюб 25.06.2005 року у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис №970. Від шлюбу у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.08.2024 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно акту приймання-передачі від 24.12.2009 року, ВАТ «Трест Жилстрой-1» передає, а [PERSON] приймає 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] згідно договору №25/01/8-60 від 10.01.2006 року. Вартість квартири складає 473\~354,00 грн. Сплата за квартиру згідно Договору, здійснена в повному обсязі. На підставі рішення виконавчого комітету Дзержинської районної в м. Харкові ради V скликання від 20.04.2010 року номер 82/69, 19.05.2010 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Згідно інформації з Державного реєстру речових право на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Таким чином, із вказаних доказів вбачається, що квартира [ADDRESS] була придбана в період зареєстрованого шлюбу між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , а тому являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що вищевказана квартира була придбана сторонами в період шлюбу за спільні кошти подружжя. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України . Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. З огляду на викладене, суд вважає необхідним задовольнити позов, а саме визнати спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за кожним із сторін право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] . При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 9\~084,00 грн. Беручи до уваги вищенаведене, підлягають поверненню позивачу з державного бюджету 4\~542,00 грн., що дорівнює 50-ти відсоткам судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову. Понесені позивачкою витрати зі сплати судового збору у сумі 4\~542,00 грн. відповідно до статті 141 ЦПК України стягуються з відповідача на користь позивачки. На підставі викладеного і

Outcome: approved