Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-27 00:00:00

18.03.2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Короткий зміст позовних вимог Позивач [PERSON] мотивує свої вимоги тим, що 11.07.2023 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавцем було передано відповідачці грошову позику в розмірі 2700,00 євро, відповідно відповідачка взяла на себе зобов`язання повернути до 23.09.2023. Укладення договору позики підтверджується розпискою відповідачки від 11.07.2023 року. Однак відповідачка відмовляється виконати належним чином свої грошові зобов`язання, передбачені договором щодо повернення позики, ігнорує вимоги позивача щодо повернення коштів. На підставі викладеного позивач звертається до суду з позовом та просить стягнути з відповідачки суму основного боргу 2700,00 євро та 3% річних, що становить 41,7 євро, а також витрати на сплату судового збору та правової допомоги. Процесуальний рух справи Ухвалою Яремчанського\~міського суду\~Івано-Франківської\~області від\~20.03.2024\~у задоволенні заяви про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики відмовлено. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 25.04.2024 відкрито провадження у справі і призначено її до підготовчого судового розгляду. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 24.09.2024 справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Яремчанського\~міського суду\~Івано-Франківської\~області від\~20.03.2024\~у задоволенні заяви про забезпечення позову у цивільній справі відмовлено. 28.12.2024 року відбувся судовий розгляд справи. З урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Позиції учасників справи у судовому засіданні У судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. 28.12.2024 подав заяву до суду про те, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явилася. Відзив на позовну заяву не надала суду, жодних доказів на спростування аргументів, викладених у позовній заяві, до суду не надала. Позиція суду Вислухавши пояснення позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 11.07.2023 між [PERSON] та [PERSON] , укладено договір позики відповідно до якого позикодавцем було передано відповідачеві грошову позику в розмірі 2700,00 євро, умовами якого передбачено право позикодавця на отримання, а обов`язок позичальника повернути суму позики. Укладення договору позики підтверджується розпискою відповідача від 11.07.2023 (а.с.5). Згідно із часатиною першою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином надана розписка відповідача від 11.07.2023 є документом, що підтверджує отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 2700,00 євро. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами. Згідно із статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У відповідності до положень статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини другої статті 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Як встановлено при розгляді справи, на даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість за договором позики не погашає. Оскільки відповідач належним чином добровільно не виконав умови договору позики та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернула борг за вказаним договором, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача суму боргу у розмірі 2700,00 євро. З приводу позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних за користування позикою у розмірі 41,7 євро в еквіваленті 1828,96 грн , то вони також підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Отже, стаття 536 ЦК України сама по собі не встановлює розміру процентів за користування грошовими коштами, віддаючи це на вирішення на рівні договору або закону. Тобто сторони зобов`язання можуть укласти договір, в якому визначити розмір процентів. У разі неукладення такого договору або недосягнення з цього приводу згоди розмір процентів за користування грошовими коштами може визначатися за правилами статті 1048 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Аналогічна правова позиція викладена і у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.07.2014 по справі № 6-36цс14, у якій зазначено, що у частині першій статті 1048 ЦК України установлено презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України \~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У позовній заяві позивач просить стягнути 3 % річних у сумі 41,7 євро на підставі частини другої статті 625 ЦПК України. Відтак, на зазначені вище норми та на доведеність факту порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором позики щодо своєчасної, у погоджений сторонами строк, виплати суми позики, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення відсотків за користування позикою у розмірі 41,7 євро. Що ж до стягнення з Віповідача на користь Позивача суми витрат на правову допомогу, то Суд виходь з такого. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з частиною другою цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. На підтвердження факту наданих послуг правової допомоги до матеріалів справи долучено Договір про надання правничої допомоги від 27.02.2024, укладений між адвокатом Зайдель І.Р. та позивачем [PERSON] (далі - Договір); актом надання послуг від 07.03.2024, з якого вбачається сума наданих послуг у розмірі 7500 грн 00 коп. З огляду на викладене вище, з урахуванням особливостей вказаної справи, суд вважає, що стягнення витрат за правову допомогу відповідатиме основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема, верховенству права та відшкодуванню судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідності до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та адвокат Зайдель І.Р. визначили розмір витрат на правову допомогу у Договорі про надання правничої допомоги від 27.02.2024. Розмір підготовки і подання позовної заяви становить 7 500,00 грн (а.с.8, 9). Вказаний розмір правової допомоги не перевищує ціну позову, отже не порушує принцип співмірності ціни позову. Враховуючи те, що завданням цивільного судочинства, є насамперед справедливий, та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, суд вважає, що розмір відшкодування витрат на правову допомогу слід задоволити у сумі 7500,00 грн. Згідно із статтею 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1140, 30 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved