Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-13 00:00:00

31 травня 2024 року до Рівненського районного суду Рівненської області звернувся [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) із позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач 1, [PERSON] ), Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області (далі відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області, в якій просить суд: визнати недійсним рішення Шубківської сільської ради голови Рівненської районної державної адміністрації №109 від 24 грудня 1999 року відносно передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в с. Гориньград-І Рівненського району Рівненської області; визнати недійсним та скасувати державних акт про право власності на земельну ділянку серії ЯМ №245359 виданий на ім`я [PERSON] 28 листопада 2012 року щодо земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в с. Гориньград-І Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер 5624689800:10:030:0099, включаючи відомості про дану земельну ділянку з Державного земельного кадастру, скасувати право власності на вказану земельну ділянку. Короткий зміст заяв по суті справи. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що він є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 11 лютого 1995 року, посвідченим державним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Савчук Н.Г., зареєстрованого в реєстрі №113. Вказує на те, що на час набуття права власності на вказаний будинок земельна ділянка на якій він розташований була закріплена за Шубківською сільською радою Рівненського району Рівненської області. Разом з тим, після смерті дарувальника [PERSON] , яка є рідною тіткою позивача по лінії батька, позивачем серед її речей було виявлено Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №245359, який виданий на її ім`я 28 листопада 2012 року щодо земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в с. Гориньград-І Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер 5624689800:10:030:0099. Наголошує на тому, що незважаючи на той факт, що з 1995 року житловий будинок на праві власності належав позивачу, відповідачем 2 у 1999 році було прийнято рішення про безоплатну передачу земельної ділянки для обслуговування належного позивачу житлового будинку іншій особі, яка на той момент не являлася власником цього будинку. Разом з тим, на момент смерті [PERSON] проживала сама, спадкова справа після її смерті не заводилась, тому єдиним імовірним спадкоємцем є брат померлої і відповідно батько позивача [PERSON] . Від відповідача 1 відзив на позовну заяву до суду не надходив. Від відповідача 2 Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що згідно вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо впорядкування окремих питань організації та діяльності органів місцевого самоврядування і районних державних адміністрацій» та рішення Білокриницької сільської ради від 09 грудня 2020 року за №14 «Про реорганізацію Городищенської та Шубківської сільських рад», Білокриницька сільська рада є правонаступником прав та обов`язків Шубківської сільської ради. Вказує, що як відомо з долучених до справи матеріалів, земельна ділянка площею 0,1500 га з кадастровим номером 5624689800:10:030:0099 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд знаходиться в с.Гориньград Перший на території Білокриницької сільської ради, та передана у приватну власність гр. [PERSON] на підставі рішення Шубківської сільської ради від 24 грудня 1999 року №109. Крім того, згідно договору дарування від 11 лютого 1995 року №113 житловий будинок розташований на земельній ділянці, перебуває у власності гр. [PERSON] . Відповідач просить розглянути дану справу та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства та судове засідання проводити без участі представника Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 10 червня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження у справі та призначено підготовче засідання з участю учасників справи. У підготовче засіданні призначене 10 липня 2024 року сторони не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Від відповідача 1 [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. В клопотанні зазначає, що суть позову йому достеменно відома та просить справу слухати без його участі, про задоволення позову не заперечує. Від позивача [PERSON] надійшло клопотання, в якому останній зазначає про те, що позовні вимоги викладені в позовній заяві підтримує в повному обсязі, просить справу слухати без його участі та позов задоволити. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 10 липня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Від представника третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області надійшла заява, в якій останній просить розгляд даної справи проводити без його участі та прийняти законне обґрунтоване рішення у справі. Представником позивача адвокатом Чолонюком С.Ю. подано до суду клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника та просить позов задоволити. 30 вересня 2024 року у зв`язку з перебуванням судді у відпустці розгляд справи відкладено на 14 січня 2025 року о 09:00 год. У судове засідання 14 січня 2025 року сторони не з`явилися. Відповідно до ч.2\~ст.247\~ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на вказане, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 11 лютого 1995 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, який посвідчений державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Савчук Н.Г. та зареєстрований в реєстрі за №113. Згідно вказаного договору дарування, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці закріпленій за Шубківською сільською радою. Крім того, в договорі дарування вказано, що на земельній ділянці розташований один цегляний будинок жилою площею 19,6 кв.м., та надвірні будівлі: Б-Хлів, В-льох, Г-вбиральня, N 1 - огорожа. 28 листопада 2012 року на ім`я [PERSON] було видано Державний акт про паво власності на земельну ділянку серії ЯМ №245359 щодо земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в с.Гориньград-І Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер 5624689800:10:030:0099. Вказаний Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯМ №245359 від 28 листопада 2012 року видано на підставі рішення Шубківської сільської ради Рівненського району Рівненської області №109 від 24 грудня 1999 року. Так, в рішенні Шубківської сільської ради Рівненського району Рівненської області №109 від 24 грудня 1999 року вказано, що розглянувши заяви громадян про необхідність передачі у приватну власність та постійне користування для ведення підсобного господарства, будівництва і обслуговування житлових будівель та господарських споруд, сільська рада вирішила передати безоплатно у приватну власність громадянам для ведення особистого підсобного господарства, будівництва, обслуговування житлових будівель та господарських споруд земельні ділянки згідно списку (додаток № 1 до рішення №109 від 24 грудня 1999 року) [PERSON] - 0,15. Технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують власності на земельну ділянку (державного акту на право власності на земельну ділянку) гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд розташованої за адресою: с.Гориньград - І, Шубківська сільська рада, Рівненський район Рівненська область виготовлена 23 листопада 2010 року, а Державний акт 28 листопада 2012 року. [INFO] [PERSON] (дарувальник) померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 12 грудня 2023 року Відділом «Центр надання адміністративних послуг» Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області. Крім того, в позовній заяві позивач, вказує, що на момент смерті [PERSON] проживала сама, спадкова справа після її смерті не заводилася, а тому єдиним імовірним спадкоємцем після її смерті є брат померлої і відповідно батько позивача відповідач у даній справі [PERSON] . Разом з тим, матеріали не містять доказів на підтвердження того, що після смерті [PERSON] була відкрита спадщини та відповідно те, що [PERSON] успадкував земельну ділянку, яка розташована в с.Гориньград-І Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер 5624689800:10:030:0099. За таких обставин, з метою захистити своє право на належну йому земельну ділянку, яку якої було передано у власність іншій особі, позивач змушений звернутися до суду із даним позовом. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору\~та мотиви їх застосування. Згідно із\~ст.\~2\~Цивільно\~процесуального\~ кодексу\~України (далі ЦПК України)\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України\~ передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України\~встановлено принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ ст. 41 Конституції України\~та\~ст.\~321\~Цивільного\~кодексу\~України (далі ЦК України)\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України\~закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Так, звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що незважаючи на той факт, що з 1995 року житловий будинок на праві власності належав йому, Шубківською сільською радою Рівненського району Рівненської області у 1999 році було прийнято рішення про безоплатну передачу земельної ділянки для обслуговування належного позивачу житлового будинку іншій особі, яка на той момент не являлась власником такого житлового будинку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у ч. 1 ст. 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. У ч. 1 ст. 81 ЗК України визначено способи набуття громадянами права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ч. 2 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені ст. 118, 122 ЗК України. Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У заяві зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Частиною 1 ст. 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Така ж норма права передбачена і ст. 377 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), відповідно до якої до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Частиною 10 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), розміщений на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки, площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 цього Кодексу (крім випадків, якщо формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим або не відповідає нормам законодавства). За змістом ст. 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Положеннями ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 378 ЦК України передбачено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Частиною 2 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). Разом із тим, суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача захищені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вирішуючи даний спір, суд враховує висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Суд зазначає, що якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів. Тобто рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки неправомірності та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним можуть розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку позовна вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за ст. 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного речового права особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. Конституційний Суд України в рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Підставою звернення [PERSON] до суду стало порушення його права користування земельною ділянкою як власника розміщеного на ній будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке включає в себе право володіння та користування земельною ділянкою. Право власності позивача на будинок підтверджується договором дарування від 11 лютого 1995 року, посвідченим державним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Савчук Н.Г., зареєстрованого в реєстрі №113. Спір щодо скасування рішення\~ Шубківської сільської ради Рівненського району Рівненської області №109 від 24 грудня 1999 року\~стосується приватноправових відносин, адже існує речове право [PERSON] на земельну ділянку, що виникло в результаті та після реалізації рішення, тому позовна вимога про визнання незаконним рішення, яке вичерпало свою дію через виконання, є предметом спору та належним способом захисту. Суд зазначає, що на час прийняття оспорюваного рішення\~Шубківської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 24 грудня 1999 року №109 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, відповідачем 2 не було враховано наявність належним чином зареєстрованого права власності на житловий будинок, який розташований на земельній ділянці, за позивачем [PERSON] . Підсумовуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що позивачем належними, допустимими та достатніми доказами доведено, що оскаржуване рішення рішення Шубківської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 24 грудня 1999 року №109 в частині передачі [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки загальною площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд в с.Гориньград -1, суперечить вимогам земельного законодавства, прийняте з порушенням встановленого законодавством порядку та порушує права та законні інтереси позивача, а тому дане рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Щодо вимог позивача про скасування державного акту на право власності на земельну діялянку серії ЯМ №245359, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації . Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Так само, відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі , зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). Отже, оскільки судом скасовано рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого було зареєстровано земельну ділянку шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку (кадастровий № 5624689800:10:030:0099) площею 0,15 га, що розташовану в с.Гориньград-І Рівненського району Рівненської області, підлягає задоволенню також і вимога про скасування записів про державну реєстрацію земельної ділянки площею. Зважаючи на викладене вище, суд також наголошує, що з метою відновлення порушеного права позивача на володіння земельною ділянкою біля належного їй домоволодіння та загалом врегулювання спору щодо користування спірною земельною ділянкою, належним та необхідним способом захисту є задоволення позовних вимог у повному обсязі, що, на думку суду, призведе до відновлення початкового стану сторін у даній справі із наданням їм можливості реалізувати свої права на земельну діляну у встановленому законодавством порядку. Щодо позовних вимог до [PERSON] , суд зазначає наступне. Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Разом з тим, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Таким чином, перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил. Отже, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній. Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що земельна ділянка (кадастровий №5624689800:10:030:0099) площею 0,15 га, що розташована в с.Гориньград-І Рівненського району Рівненської області не могла бути об`єктом успадкування, так як в силу імеративних норм цивільного та земельного законодавства перейшла у власність позивава з моменту набуття права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Оскільки, в матеріалах справи відсутні докази відкриття спадщини після смерті [PERSON] та відповідно докази, що відповідем у справі [PERSON] було успадковано вказуну земельну ділянку, суд приходить до висновку, шо позивачем в цій частині позивачем обрано неефективний спосіб захисту та позов звернений до неналежного відповідача. За таких обставин, суд встановивши, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, відмовляє у позові до такого відповідача. Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що заявлений позов є підставним та підлягає до частково задоволення. Розподіл судових витрат між сторонами. Позивач не заявив про те, щоб понесені ним судові витрати були стягнуті з відповідачів на його користь. Адже кожна із сторін має право розпоряджатися своїми правами на власний розсуд. І в даному випадку позивач не бажає відшкодовувати понесені ним судові витрати. А суд не може прийняти рішення, вийшовши за межі волі позивача. Таким чином понесені позивачем судові витрати залишаються покладеними на нього.

Outcome: dismissed