Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, де просить ухвалити рішення, яким стягувати з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за минулий час, останні три роки, та стягувати в подальшому до досягнення повноліття. На обґрунтування позову зазначила, що з відвідачем [PERSON] з 2008 року вони перебували у шлюбно-сімейних відносинах без реєстрації шлюбу, мають спільну дочку [PERSON] , [INFO] . Вказала, що між нею та відповідачем поступово почали погіршуватися відносини і остаточно вони припинили відносини близько трьох років тому. Зазначила, що вони не досягли згоди щодо розміру витрат на утримання дочки. На початку 2022 року вона з дочкою переїхала на проживання до Німеччини і з того часу відповідач повністю припинив приймати участь в утриманні дочки. Враховуючи ту обставину, що відповідач останні три роки не надав зароблені кошти на потреби дитини, у неї є підстави вважати, що він і у подальшому у добровільному порядку буде ухилятися від матеріального утримання дитини, тобто сплати аліментів. Так як відповідач не приймає участі у матеріальному забезпечені дочки останні три роки, то вважає, що підлягають стягненню аліменти за минулий час, а саме за останні три роки, а також у подальшому до досягнення дитиною повноліття. З урахуванням викладеного просила позовні вимоги задовольнити. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Маслієм В.М. надано відзив на позовну заяву, у якому він вказав, що обставини, які наводяться позивачем у позовній заяві, відповідачем не визнаються. Дійсно, позивач та відповідач перебували у шлюбно-сімейних відносинах без реєстрації шлюбу та за час спільного проживання у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Спільне проживання з позивачкою [PERSON] припинив фактично на початку 2022 року, коли позивачка разом з дитиною переїхала до Німеччини. Твердження позивачки про те, що відповідач повністю припинив приймати участь в утримані дитини не відповідає дійсності. [PERSON] віддав позивачці у зв`язку з її виїздом до Німеччини свою банківську картку АТ КБ «ПриватБанк». Даною карткою позивач у період з 2022 року по 26.10.2024 здійснювала різні покупки та перекази на території ФРН, а всього нею було зроблено транзакцій із його коштів на загальну суму 333827 грн. 23 коп., близько 9000 грн. на місяць. Тобто твердження позивачки про відсторонення відповідача від здійснення утримання доньки не відповідає дійсності. Окрім того, [PERSON] здійснював грошові перекази безпосередньо доньці на її утримання: 10.07.2024 на суму 7000 грн., 26.07.2024 на суму 10000 грн., 27.08.2024 на суму 10050 грн., 17.09.2024 на суму 2010 грн. та 29.09.2024 на суму 12050 грн. Вважає, що позивач безпідставно звернулася до суду, оскільки відповідач піклувався про доньку та цивільну дружину. Вказав, що позивачкою не обґрунтовано у суді свої витрати документально, не надано доказів про розмір витрат. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не наведено жодних доводів про те, що вона вживала заходів для отримання аліментів з відповідача, але не могла їх отримати у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати. Звернув увагу на те, що відповідач [PERSON] добровільно надавав кошти на утримання як цивільної дружини, так і спільної дитини, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Пшенишна В.А. позовні вимоги підтримала повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у тексті позову, просила їх задовольнити. Вказала, що позивач заперечує факт надання їй відповідачем [PERSON] будь-яких коштів, як заперечує і те, що він надавав позивачці свою банківську карту у користування. [PERSON] з дитиною перебувала на території іншої держави і жодної допомоги на її утримання не отримувала, а тому просить стягнути аліменти за останні три роки та стягувати їх до повноліття доньки. Вказала. що спільна донька, [PERSON] , відвідує на території Німеччини школу, у власності нерухомого майна не має, її стан здоров`я задовільний. Чи отримує донька будь-які виплати від іноземної держави представнику не відомо. Зазначила, що дитина має потребу у їжі, одязі та інші загальні потреби. Суд, вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до наступних висновків. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Сторони визнають, що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких мають спільну неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . З 2022 року. Сторонами також визнається, що їх неповнолітня дитина, [PERSON] , проживає разом з матір`ю [PERSON] тимчасово за межами України. Відповідно до ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 27 Конвенції про захист прав дитини батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ч.8 ст. 7 Сімейного Кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.1-3 статті 181 цього Кодексу способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина; спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Отже, батько, який проживає окремо від дитини, також, як і матір, зобов`язаний утримувати доньку [PERSON] до досягнення нею повноліття і розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. З наданих відповідачем доказів, а саме копій квитанцій ПАТ «КБ «ПриватБанк» вбачається, що відповідач [PERSON] надавав кошти доньці шляхом перерахування на її банківську карту грошових коштів: 10.07.2024 у сумі 7000 грн., 26.07.2024 у сумі 10000 грн., 27.08.2024 у сумі 10050 грн., 17.09.2024 у сумі 2010,05 грн., 29.09.2024 у сумі 12050 грн. Вказаними доказами спростовуються твердження позивачки щодо відсутності будь-якої грошової допомоги на утримання доньки з боку [PERSON] . Разом з цим надана відповідачем виписка з карткового рахунку [PERSON] , з якої вбачається у тому числі зняття коштів за межами України, не підтверджує, що вказаною картою користувалася саме позивач [PERSON] і кошти використовувалися саме на утримання неповнолітньої доньки сторін. Вказаний факт представник позивача [PERSON] у суді заперечувала. При визначенні розміру аліментів судом враховуються обставини, передбачені ст.182 СК України: задовільний стан здоров`я дитини та відповідача, що не спростовано доказами; матеріальне становище відповідача, який не заперечував у відзиві, що він працює та отримує дохід, відсутність у нього на утриманні інших осіб та неповнолітніх дітей; інші обставини, що мають істотне значення. Наявності на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав суду не доведено, як і не надано доказів, які б вказували на матеріальний стан дитини. Наявність витрат платника аліментів,сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, стягувачем також не доведена. Судом в ухвалі про відкриття провадження та в судовому засіданні роз`яснювався обов`язок надання доказів, в тому числі і щодо розміру доходу відповідача, а також право звернення із заявою про витребування доказів у разі неможливості надати їх самостійно, проте сторони таким правом не скористалися. Судом встановлено, що відповідно до ст. 187 Сімейного кодексу України аліменти на утримання дочки із доходів відповідача в примусовому порядку не відраховуються, в порядку ст.188 Сімейного Кодексу України від обов`язку утримувати дитину відповідач не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів згідно ст.189 Сімейного кодексу України між сторонами не укладено. За викладених обставин підлягають задоволенню позовні вимоги позивача у частині стягнення з відповідача щомісячно аліментів на утримання дочки у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Відповідно до ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вбачається, що справа надійшла до суду 25.07.2024. Таким чином, аліменти підлягають стягненню з 25.07.2024, тобто з дня звернення позивачки з цим позовом до суду, і до досягнення дитиною повноліття. Разом з тим не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача аліментів за минулий час, виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати; у цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести наступні обставини: вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; ухилення відповідача від надання утримання дитині. Однак, ані позивач, ані її представник не надали належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття позивачем будь-яких заходів раніше, до моменту подачі позову, з метою одержання аліментів від відповідача, як не доведено і умисне ухилення [PERSON] від їх сплати. Тому у задоволенні цих вимог позивачці слід відмовити. Відповідно до п.1. ч.1. ст. 430 ЦПК України, рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає обов`язковому негайному виконанню. Судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача на користь держави згідно ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial