Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-06 00:00:00

позивачка звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 3521110100:50:058:0030, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 20.11.05.2021 між нею та відповідачкою було укладено договори купівлі-продажу зазначених земельної ділянки та житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за 4000 доларів США (еквівалентно 109800 грн) і 1000 доларів США (27450 грн), відповідно. При укладенні договорів сторони досягли згоди з усіх істотних умов договорів, відповідачка передала оригінал технічного паспорту, свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок № [NUMBER] від 20.01.2009, державний акт на право власності на земельну ділянку, ключі від будинку, про що складено акт прийому - передачі. Однак зазначені договори не були посвідчені нотаріально. Відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення договорів. Покликаючись на положення ч. 2 ст. 220 ЦК України, ст. 392 ЦК України просить позов задоволити. Відповідачка правом подання відзиву не скористалась, засобами поштового зв`язку подала заяву в якій позов визнала, просила розгляд справи проводити за її відсутності, вказала, що договір укладала, кошти отримувала, отримувала пропозиції від [PERSON] про звернення до нотаріуса, але у зв`язку з тим, що постійно не знаходиться в місті то не має такої можливості. Ухвалою від 07.11.2024 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, роз`яснено право змінити предмет чи підстави позову. 02.12.2024 від представника позивачки - адвоката Волощука В. В. надійшла заява про проведення підготовчого судового засідання за його та позивачки відсутності, призначення справи до розгляду по суті. Ухвалою від 02.12.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 03.12.2024 до суду надійшла заява [PERSON] про розгляд справи за її відсутності, визнання позову. 07.01.2025 від представника позивачки - адвоката Волощука В. В. надійшла заява про проведення підготовчого судового засідання за його та позивачки відсутності. Розгляд справи по суті проведено 07.01.2025 за відсутності сторін на підставі наявних в справі доказів. При цьому суд враховує, що сторони скористались своїм правом та подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенню ч. 3 ст. 211 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено,що 20.05.2021 між позивачкою та відповідачкою в простій письмовій формі було укладено договір купівлі продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] за 109800 грн. Цього ж дня, 20.05.2021 сторонами укладено в простій письмовій формі договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 3521110100:50:058:0030 в [ADDRESS] за 27450 грн. Договори підписані сторонами - [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) (а.с. 18-20, 22-24). З акту прийому - передачі від 20.05.2021 вбачається, що [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла оригінал технічного паспорту, свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок № [NUMBER] від 20.01.2009 та ключі від будинку (а.с. 21). Згідно розписки від 20.05.2021 (а.с. 17) [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 5000 доларів США (в рахунок продажу будинку 4000, за земельну ділянку 1000) за продаж будинку з присадибною ділянкою по [ADDRESS] (а.с. 17). Згідно свідоцтва № [NUMBER] на право особистої власності на жилий будинок від 20.01.2009 з реєстраційним написом № 4684 [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS] з погребом, гаражем, огорожею, воротами (а.с. 12). З державного акту на право власності на земельну ділянку ЯК № 264859 вбачається, що [PERSON] належить земельна ділянка 3521110100:50:058:0030 площею 0,1000 га по [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Статтею 657\~ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Тобто кожен з указаних договорів купівлі-продажу між сторонами в справі повинен був бути нотаріально посвідчений. Однак судом встановлено та не заперечується сторонами, що договори купівлі продажу житлового будинку і земельної ділянки від 20.05.2021 укладені [PERSON] і [PERSON] в простій письмовій формі, нотаріально не посвідчені. Тобто право власності на спірні об`єкти нерухомого майна - земельну ділянку і житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами такі, за змістом ч. 3 ст. 334 ЦК України у позивачки не виникло, оскільки такі виникають у набувача з моменту нотаріального посвідчення договору або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Однак відповідні обставини відсутні. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Таке твердження відповідає усталеній судовій практиці ВС, наприклад в постановах від 20 лютого 2020 року у справі № 5006/5/39б/2012, від 15.12.2020 в справі №753/15989/19. Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. Отже позивачка, яка не є власником спірного майна, звернулась в суд з позовом в якому просить визнати за нею право власності, а не підтвердити наявне право власності, тобто обрала неналежний спосіб захисту. При цьому неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20). Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За таких обставин суд вважає правильним відмовити у прийнятті визнання відповідачкою позову, оскільки таке суперечить закону, з наведених вище мотивів. Таким чином, визнання за позивачкою права власності на нерухоме майно не є належним способом захисту у випадку ухилення відповідачки від нотаріального посвідчення договору про відчуження нерухомого майна, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позову про визнання права власності на таке майно. При цьому, за наведеного позивачкою обґрунтування позову, належний, ефективний спосіб захисту зазначений в ч. 2 ст. 220 ЦК України, яка встановлює, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Outcome: dismissed