Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-25 00:00:00

На\~розгляд суду\~пред`явлено вказану\~заяву,\~в якій\~адвокат Розумовський О.С., діючи в інтересах довірителя [PERSON] , просить встановити факт смерті його брата [PERSON] , [INFO] , який народився у м. Новогродівка, Донецької області, місце смерті - Донецька область, Покровський район, с. Лисівка, дата смерті [INFO] . Заявлені вимоги обґрунтовані наступним. [PERSON] , [INFO] є рідним братом [PERSON] , [INFO] на підставі свідоцтва про народження серія [NUMBER] та [NUMBER] , де батьками братів зазначені: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 22024050000003258 від 29 вересня 2024 року встановлено, що 29 вересня 2024 року у невстановлений час в результаті обстрілу с. Лисівка Покровської ТГ Покровського району Донецької області за адресою: [ADDRESS] загинув [PERSON] , [INFO] ( [NUMBER] ), який працював поліцейським-водієм групи реагування Покровського районного відділення Маріупольського міжрайонного відділення Управління поліції охорони в Донецькій області старший сержант поліції. Зі слів [PERSON] , [INFO] брат разом зі своїм знайомим [PERSON] поїхав в с. Лисівка Покровської ТГ Покровського району Донецької області, де раніше мешкав, щоб оглянути домоволодіння, однак назад не повернувся. В результаті повідомлення знайомого з`ясувалося, що внаслідок збройної агресії російської федерації в результаті обстрілу [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] отримали поранення в результаті яких загинули на місці. Через інтенсивні обстріли населеного пункту ворожими військами евакуювати тіла загиблих не видалося можливим. [PERSON] звернувся за допомогою до військових збройних сил України, які обстежили місце трагедії за допомогою квадракоптеру та надали відеозапис, на якому можливо було впізнати загиблого брата та його товариша [PERSON] з явними тілесними ушкодженнями на тілі. 30 листопада 2024 року заявник [PERSON] звернувся до Відділ ДРАЦС по Донецькій області Східного міжрегіонального управління юстиції про державну реєстрацію смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . На своє звернення він отримав відмову через відсутність медичної довідки про смерть брата. На цей час тіло [PERSON] не евакуйовано, знаходиться на лінії розмежування і тому на даний час заявник не має можливості скористатися своїм конституційним правом зареєструвати смерть брата та отримати свідоцтво про смерть у інший, ніж як у судовий спосіб. Ці обставини зумовили потребу в зверненні заявника до суду. 18.12.2024\~року від\~представника заявника\~-\~ адвоката Розумовського О.С. через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про долучення доказів, а саме: - витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 22024050000003258 від 29 вересня 2024 року; - рапорту про загиблих осіб від 29.09.2024 року; - запиту від 07.10.2024 року; - паспорта [PERSON] ; - заяву від 05.11.2024 року; - відповідь на заяву від 13.11.2024 року; - заяву про залучення в якості потерпілого [PERSON] від 03.12.2024 року; - пам`ятку про процесуальні права потерпілого від 03.12.2024 року; - протоколу допиту потерпілого від 03.12.2024 року, відеозапис з квадрокоптера з фрагментом зображення тіла [PERSON] яке лежало на проїзній частині дороги з наявною раною ноги та передпліччя. . Також, долучена до матеріалів справи відповідь № 1138/2387-24-24-28.20/28.20 про те, що заява до Відділу ДРАЦС по Донецькій області Східного міжрегіонального управління юстиції залишена без виконання через відсутність документу, який є підставою для державної реєстрації смерті, визначеним чинним законодавством. Представник заявника [PERSON] адвокат Розумовський О.С. у судовому засіданні заяву підтримав повністю, з підстав, наведених у її мотивувальній частині. Додатково просив допитати в якості свідка [PERSON] щодо обставин виявлення тіла [PERSON] . Приведений до присяги та попереджений про кримінальну відповідальність, свідок [PERSON] суду пояснив, що в останнє він бачив загиблого [PERSON] [INFO] після 12 години у м. Покровську, де вони разом пили каву. В планах [PERSON] було поїхати на своєму автомобілі в село Лисівку. На наступний день свідок не зміг додзвонитись до [PERSON] , тому на своєму мопеді поїхав до с. Лисівки. Біля будинку [ADDRESS] [PERSON] виявив тіла [PERSON] та [PERSON] на їх тілах були наявні вогнепальні поранення. Після цього свідок поїхав у місто і повідомив [PERSON] про загибель брата. Крім того, в судовому засіданні було оглянуто надані представником заявника - адвокатом Розумовським О.С. відеозаписи з квадрокоптера. В ході перегляду відео, шляхом уточнення пояснень свідка [PERSON] щодо одягу та розташування тіл загиблих, було встановлено, що одне із тіл належить [PERSON] . Представник заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Донецькій області Східного міжрегіонального управління юстиції, Маріупольський міжрайонний відділ управління поліції охорони в Донецькій області, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦПК України, під час судового розгляду справи здійснено фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, належно з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до наступних висновків. Судом встановлено наступні факти та відповідні правовідносини. Заявник [PERSON] , [INFO] є рідним братом [PERSON] , [INFO] на підставі свідоцтв про народження серія [NUMBER] та серії [NUMBER] , (відомості\~підтверджено копією\~паспорта,\~копією картки\~платника податків,\~копіями свідоцтв\~про народження на підставі свідоцтв про народження серія [NUMBER] та серії [NUMBER] ,). Згідно витягу з\~Єдиного реєстру\~досудових розслідувань\~№ 22024050000003258\~від 29\~вересня 2024\~року,\~29\~вересня 2024\~року у\~невстановлений час\~в результаті\~обстрілу с.\~Лисівка Покровської\~ТГ Покровського\~району Донецької\~області за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~загинув поліцейський-водій\~групи реагування\~Покровського районного\~відділення Маріупольського\~міжрайонного відділення\~Управління поліції\~охорони в\~Донецькій області\~старший сержант\~поліції [PERSON] ,\~ [INFO] \~(ЄО\~№ 13615). Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ст. 77 та ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Надаючи оцінку допустимості наданих заявником доказів, а саме матеріалів кримінального провадження, відеозапису, суд керується ч. 2 ст.19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» приділено значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, за логікою вказаного рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі від 15.04.2016 року, за змістом якої документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України, суд як виняток приймає до уваги дані про смерть (дату, місце), які зазначені у вищенаведених документах, виданих на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дослідженими у справі доказами доведено факт смерті [PERSON] [INFO] у с. Лисівка, Покровського району, Донецької області, відтак, оскільки встановлення відповідного факту необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть встановленої законом України форми та реалізації наслідків, передбачених законодавством, заява підлягає задоволенню. Відповідно до роз`яснень п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.98) рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно з ч. 4 ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved