Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] (далі Позивач) звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позов мотивував тим, що 12 січня 2022 року він одружився з [PERSON] й після офіційної реєстрації шлюбу взяв прізвище дружини [PERSON] . До цієї зміни прізвища він мав прізвище [PERSON] . У період з 2003 по 2015 року він проживав у фактичному шлюбі з відповідачкою [PERSON] , вони протягом 11 років проживали однією сім?єю у житловому будинку [ADDRESS] , після чого переїхали в с. Кваси, де ще 2 роки прожили разом, вели спільне господарство і мали спільний бюджет, вважали себе однією сім?єю. За час спільного проживання дітей у них не народилося. За цей період вони не перебували в іншому шлюбі, між ними цей час тривали усталені відносини, які притаманні подружжю. За період спільного проживання він періодично працював на сезонних роботах у Чеській Республіці і всі зароблені кошти вкладав у будівництво житлового будинку, який зараз зареєстрований за адресою [ADDRESS] , тоді як відповідачка [PERSON] ніде не працювала, коштів не заробляла. Дозвіл на розробку технічної документації щодо посвідчення права власності на земельну ділянку, що розташована на території с. Кваси в ур. Васкул для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель орієнтованою площею 0,06 га, на якій побудовано даний житловий будинок, було надано йому. Однак, попри ці обставини, відповідачка з незрозумілих причин виготовила всю технічну документацію на житловий будинок [ADDRESS] на своє ім?я. У 2017 році він звернувся в Рахівський районний суд із позовом і рішенням Рахівського районного суду від 20.04.2018 року у справі №305/607/17, встановлено факт про його проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою [PERSON] в період з 2003 року по 30 травня 2016 року, визнано житловий будинок [ADDRESS] об?єктом спільної сумісної власності подружжя, визнано за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Крім того, скасовано відомості, внесені в державний реєстр речових прав на нерухоме майно - житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 239,75 кв.м, номер запису про право власності 12934797, в якому одноосібним (в 1/1 частині) власником будинку вказана [PERSON] . Це рішення суду набрало законної сили 03.12.2020 року, однак 12.01.2021, коли він звернувся до Центру надання адміністративних послуг Рахівської міської ради, йому видали інформаційну довідку №240150239, згідно з якою житловий будинок розмішений за адресою [ADDRESS] був проданий [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.01.2018 року №133, який посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою Олександром Сергійовичем. Також він отримав копію цього договору, яким підтверджено, що [PERSON] особисто уклала даний договір й підписуючи його підтвердила, що вона під час укладення договору заявила і довела до відома покупця [PERSON] , що вона у зареєстрованому шлюбі й фактичних шлюбних відносинах не перебуває, і нерухомість, що нею відчужується за цим договором, є її особистою приватною власністю. Також, під час продажу даного будинку в договорі купівлі - продажу, в п. 13 вказано, що покупцю і продавцю нотаріусом роз?яснено правові наслідки укладеного правочину, передбачені в тому числі і ст.ст. 57-74, 97 Сімейного Кодексу України. Таким чином, під час розгляду справи за його позовом до відповідачки [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю, остання без згоди позивача здійснила продаж будинку за адресою [ADDRESS] , про що йому стало відомо 12.11.2021. [PERSON] по цей час продовжує користуватися даним будинком, проживає в ньому та є зареєстрованою в цьому будинку. Вважає вказаний вище договір купівлі-продажу житлового будинку, що розміщений за адресою [ADDRESS] , від 23.01.2018 року №133, який посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою Олександром Сергійовичем, згідно з яким [PERSON] продала будинок [PERSON] , таким, що повинен бути визнаний недійсним, оскільки договір укладений без його письмової згоди та відносно майна, яке є цінним. Наявність судового спору на час вчинення правочину є достатньою підставою того, що набувач міг знати про наявність законних перешкод для вчинення правочину, оскільки згідно зі ст. 7 ЦПК судові процеси в Україні відбуваються відкрито, гласно, із висвітленням всіх стадій процесу у відкритих засобах інформації, зокрема на інтернет - ресурсі "Судова влада". На підставі викладеного просить визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 23.01.2018 року, за реєстровим №133, який посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою Олександром Сергійовичем, про продаж житлового будинку розміщеного за адресою [ADDRESS] , укладений між продавцем [PERSON] і покупцем [PERSON] . Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 19.02.2024 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та надано\~відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання\~ відзиву на позовну заяву. Адвокат Моняк Р.В. ознайомився з матеріалами справи 26.03.2024 та 05.04.2024 подав відзив на позов, в якому зазначив, що 4 травня 2017 року Рахівським районним судом Закарпатської області було відкрито провадження у цивільній справі № 305/607/17, й розгляд вказаної справи було завершено 26 травня 2021 року Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, що зумовило набрання законної сили рішенням суду 26 травня 2021 року. Вказаним рішенням позовні вимоги Позивача було задоволено, зокрема визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . 23 січня 2018 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою Олександром Сергійовичем. 19 лютого 2024 року ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області було відкрито провадження у цій справі. Станом на дату укладання спірного договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , (договір від 23.01.2018 року №133), а саме 23 січня 2018 року єдиним власником такого житлового будинку була [PERSON] . Уклавши договір купівлі-продажу спірного житлового будинку остання реалізувала належну їй як власникові майна правомочність розпорядження ним у вигляді права його продажу, декларовану положеннями ст. 658 ЦК України у передбачений законом правомірний спосіб, не порушивши жодних законних цивільних прав та інтересів інших осіб. Посилання Позивача на укладання такого договору [PERSON] без його відома, як на підставу визнання його недійсним, не має жодних правових підстав, оскільки на час його укладання жодних обмежень щодо реалізації права на продаж майна Відповідачем як його власником не існувало. Єдиним власником даного майна на момент укладення договору купівлі-продажу являлася [PERSON] . Будь-які юридичні права на даний будинок у Позивача виникли лише з моменту прийняття рішення суду, а саме з моменту визнання даного майна спільним сумісним майном. Фактично лише з моменту прийняття рішення у цивільній справі № 305/607/17, предметом розгляду якої було саме визнання житлового будинку [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у Позивача стверджувано появились права на 1/2 частину такого житлового будинку. Отже, на момент укладення договору-купівлі продажу Позивач не мав ніякого відношення до даного будинку, тому жодні права Позивача порушено не було. На переконання [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , (договір №133) було укладено правомірно, без порушень жодних норм матеріального права, та без наявності процесуальних обмежень щодо укладання такого договору на час його укладання. Твердження ж Позивача про факт обізнаності [PERSON] про наявність судового спору, та, як наслідок, відсутності у неї права на відчуження майна шляхом його продажу через наявність такого спору не мають правової основи, оскільки наведена для обґрунтування такої позиції Постанова Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року стосується питань витребування майна з чужого законного володіння, що не є предметом розгляду у даній справі та не заявлялося Позивачем, як відповідна позовна вимога. Станом на укладення спірного договору купівлі-продажу житлового будинку право власності Відповідача 1 не обмежувалося жодним чином - ні заходами забезпечення позову, ні відповідними судовими рішеннями, а право власності Позивача на таке майно не було підтверджене, встановлене у встановленому законом порядку. [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку була законно переконана, що даний об`єкт нерухомості є її особистою власністю, а Позивач ніякого відношення до даного майна немає. Жодних офіційних документів, що могли у неї викликати сумнів щодо даної її позиції, на момент продажу майна не було. Тобто під час відчуження майна Відповідач, як добросовісний власник, відчужував дане майно без будь-яких сумнівів, що дане майно належить лише їй. Під час вчинення нотаріальної дії щодо відчуження майна шляхом укладення договору-купівлі продажу, нотаріусом вчинялися всі необхідні дії для перевірки законності укладення даного договору та можливості відчуження даного майна [PERSON] . Жодних сумнівів у законності даних дій в нікого із учасників даного договору не виникало та не могло виникнути так, як [PERSON] була єдиним законним власником даного майна та в жодному зареєстрованому шлюбі не перебувала на момент виникнення права власності на житловий будинок. Також зазначає, що спірний житловий будинок, розташований на земельній ділянці, яка належала на праві власності [PERSON] , є її особистою власністю та не була предметом розгляду цивільної справи № 305/607/17 за позовом Позивача до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на майно. Щодо строків звернення за захистом начебто порушених прав Позивача, зазначає, що з моменту укладення (з 23.01.2018 року) договору купівлі-продажу спірного будинку пройшло понад 6 років. Зазначення Позивача про те, що йому стало відомо про начебто порушення його прав лише у 2021 році не відповідає дійсності. Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області по справі № 305/607/17 набрало законної сили ще у 2020 році. Протягом 6 років з моменту відчуження майна, Позивач не вчиняв жодних дій для відновлення порушеного, на його думку, права. Крім того, законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. На думку [PERSON] , ефективним способом захисту стверджуваного порушеного права Позивача має бути саме відшкодування вартості 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] як таке, що ефективно забезпечить захист законного права та інтересу як Позивача, так і [PERSON] як добросовісного набувача відповідного майна. З огляду на викладене, просить у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 23.01.2018 року за реєстровим №133, що посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою Олександром Сергійовичем відмовити у повному обсязі. Ухвалою суду від 30.04.2024 було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні 18.06.2024 просив позовні вимоги задовольнити, оскільки він не має іншого житла, а тому не згідний на компенсацію своєї частки. Цей будинок вони спільно будували з [PERSON] , що доведено відповідним рішенням суду, при цьому будинок між ними в натурі не поділений. Вважає, що відповідачка діяла недобросовісно, адже знаючи, що у провадженні суду розглядається спір щодо цього будинку, вона його нібито продала, при цьому проживає у спірному будинку і на цей час, а відповідачка [PERSON] ніколи в будинку не проживала. Представник позивача - адвокат Кустрьо М.М. в судовому засіданні 28.11.2024 відмовився від пропозиції представника відповідача щодо компенсації позивачу його частки будинку. Вважає, що будинок між сторонами може бути розділений в натурі, адже будинок має достатню площу та два входи. Позивач не має іншого житла, тому він хоче проживати у цьому будинку. [PERSON] фактично будинок не продала, оскільки й на цей день проживає у ньому, а відповідачка [PERSON] там не проживала ніколи. Наполягав на задоволенні позову. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Моняк Р.В. позовні вимоги не визнав, з підстав, наведених у відзиві на позов та просить відмовити у задоволенні позову, при цьому не заперечував, що [PERSON] на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з [PERSON] було відомо про наявність у суді справи за позовом [PERSON] про визнання цього будинку об`єктом спільної власності та визнання права власності за позивачем на це майно, проте вона на момент продажу була єдиним власником будинку та мала право продавати будинок. Відповідачку [PERSON] суд своєчасно повідомляв за зареєстрованим місцем проживання про відкриття провадження у справі, а також судові засідання, але поштова кореспонденція поверталася до суду з відміткою уповноваженої особи Укрпошти про те, що адресат відсутній за вказаною адресою та за незапитом, отже відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України вона вважається такою, що повідомлена належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до такого висновку. Згідно зі ст.ст. 4, 5 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, установленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За змістом ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з Інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №240150239 від 12.01.2021 року за громадянкою [PERSON] зареєстровано право власності в цілій частині на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 239,75 кв.м, житлова площа 71,28 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 828890821236, державна реєстрація проведена 23.01.2018 року о 16:11:32 год приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою Олександром Сергійовичем. З договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.01.2018 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою Олександром Сергійовичем, [PERSON] з однієї сторони як "Продавець" та [PERSON] з другої сторони як "Покупець" уклали договір про продаж житлового будинку [ADDRESS] , на земельній ділянці з кадастровим номером 2123683001:01:003:0058 площею 0,0700 га, що належить Продавцю на підставі договору дарування від 12.023.2012 року. Продаж вчинено за 39100 гривень, які Покупець передала Продавцю до підписання та нотаріального посвідчення цього договору. Продавець довела до відома Покупця та інших заінтересованих осіб та гарантувала, що це майно на момент укладення цього договору нікому не продано, не подаровано не передано до статутного капіталу юридичної особи, не відчужено іншим способом, не обтяжено іпотекою, орендою тощо, будь-які інші обтяження стосовно цієї нерухомості відсутні, обставини, які б перешкоджали вчиненню правочину та які б замовчувалися не існують. Також суд встановив, що 20 квітня 2018 року Рахівський районний суд Закарпатської області ухвалив рішення у справі 305/607/17 провадження по справі 2/305/61/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: відділ реєстрації актів цивільного стану Рахівського\~ районного управління юстиції в Закарпатській області про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на майно та скасування державної реєстрації на нерухоме майно, де суд встановив факт проживання [PERSON] , [INFO] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , [INFO] в період з 2003 року по [INFO] . Визнав житловий будинок [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнав за [PERSON] , [INFO] , мешканцем [ADDRESS] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Скасував відомості, внесені в державний реєстр речових прав на нерухоме майно, житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 239,75 кв.м, номер запису про право власності 12934797, в якому одноосібним (1/1 частині) власником будинку вказана [PERSON] . Вказане рішення Рахівського районного суду переглядалось в апеляційній інстанції, де 03.12.2020 було залишене без змін, а 26.05.2021 в касаційній інстанції змінено, зокрема встановлено факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року. В іншій частині рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 20 квітня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року залишено без змін. Суд в ході розгляду цієї справи оглянув матеріали цивільної справи 2/305/61/18 провадження 2/305/61/18 та встановив, що цей позов був поданий до суду 14.04.2017 року, а 26.04.2017 вже було відкрито провадження у цій справі, про що була повідомлена відповідачка [PERSON] , адже вона брала активну участь у справі через свого представника [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] прізвище позивача [PERSON] було змінено на [PERSON] . Принцип обов`язковості судових рішень визначено у статті 124 Конституції України. Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). Верховний Суд також у своїй практиці зазначає, що справедливе судове рішення - мета правосуддя. Сенс правосуддя досягається лише тоді, коли рішення суду виконане. У протилежному випадку судове рішення залишається декларативним (справа 186/871/14-ц). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (Жовнер проти України, N 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року). Як наслідок не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення виконання судового рішення, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК). Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. У частині другій та третій статті 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Поняття права власності міститься у ст. 316 ЦК України, де визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Урахувавши наявність судового рішення у справі № 305/607/17, яким задоволено позовні вимоги [PERSON] , щодо визнання житлового будинку [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання за [PERSON] , права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та скасування відомостей, внесених в державний реєстр речових прав на нерухоме майно, про житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 239,75 кв.м, номер запису про право власності 12934797, в якому одноосібним (1/1 частині) власником будинку вказана [PERSON] , що набрало законної сили, а також обставини укладення оскарженого договору купівлі-продажу спірного будинку, за яким відповідачка [PERSON] будучи обізнаною про наявність вказаного спору в суді, відчужила спірне нерухоме майно на користь [PERSON] , при цьому вона проживала та проживає у цьому будинку й на цей час, а також [PERSON] активно брала участь у розгляді справи № 305/607/17 навіть після укладення договору купівлі-продажу будинку подаючи апеляційну та касаційну скарги та не повідомляла ні позивача, ні суд про продаж будинку, а також пропонувала під час розгляду цієї справи вирішити питання компенсації [PERSON] його частки будинку, при цьому [PERSON] взагалі не цікавиться спірним майном, адже вона у цій справі взагалі жодних своїх заперечень не заявляла, отже суд приходить до висновку щодо наявності умислу сторін спірного правочину на ухилення від виконання рішення суду, яким було визнано право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, який між сторонами в натурі поділений не був, отже всупереч ст. 358 та 362 ЦК України [PERSON] розпорядилася спільним майном, у тому числі майном позивача, без згоди [PERSON] , поклавши його у становище, за якого він був позбавлений своєї власності без його волі, а також залишившись без житла, де б він міг проживати. На переконання суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач [PERSON] діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою перешкоджання захисту правам позивача на належне користування своєю часткою нерухомості, які захищались судом у справі у справі № 305/607/17, угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною, а угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може, тому з огляду на викладене, з урахування принципів справедливості та добросовісності, оспорюваний договір купівлі-продажу від 23.01.2018, має бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Щодо заяви представника Відповідачки [PERSON] про застосування строків давності до позовних вимог [PERSON] суд зазначає таке. Стаття 257 Цивільного кодексу України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Водночас пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України містить вказівку на те, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Карантин через COVID-19 ввели в Україні з 12.03.2020 і його неодноразово продовжували, а скасували карантин на всій території України з 1 липня 2023 року. Позивач у позовній заяві стверджує, що він довідався про оскаржуваний договір 12.01.2021, коли звернувся до ЦНАПу для проведення реєстраціїсвоєї частки спірного будинку. Також в ході розгляду справи було встановлено, що рішення у справі 305/607/17 було залишене без змін Закарпатським апеляційним судом 03.12.2020 року, але постанова була оскаржена в касаційному порядку й остаточно Верховний Суд залишив у силі рішення суду про визнання права власності на спірний будинок за [PERSON] [INFO] . З урахуванням дії карантину та часу, з якого позивачу стало відомо про порушення його права, строку позовної даності [PERSON] дотримався, адже він звернувся до суду з цим позовом 17.01.2024, тому аргументи, що були наведені у відзиві на позов щодо строків звернення за захистом, суд відхиляє. Вимоги про стягнення судових витрат з відповідачки [PERSON] не заявляв.

Outcome: approved