Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-13 00:00:00

У вересні 2010 року [PERSON] звернувся до Кагарлицького районного суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Кагарлицьке бюро технічної інвентаризації, Ржищівська міська державна нотаріальна контора в Київській області, про визнання права власності на спадковий житловий будинок. Позов мотивований тим, що [INFO] померла його мати - [PERSON] , яка до смерті проживала в будинку [ADDRESS] . Зазначений будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки мати позивача - [PERSON] побудувала його за час спільного шлюбу з батьком позивача [PERSON] . Шлюб, між батьками позивача, [PERSON] та [PERSON] , був укладений 23 березня 1974 року та зареєстрований Богодухівським відділом РАЦСу Харківської області (актовий запис № 48), а розірваний 14 травня 2003 року. Оформити свої спадкові права на частку житлового будинку позивач не має можливості, оскільки спірний будинок зареєстрований за [PERSON] , а мати за життя не виділила у встановленому законом порядку свою частку у спільному майні подружжя, не оформила та не зареєструвала право власності на будинок у БТІ. Просив визнати за ним право власності на частку житлового будинку [ADDRESS] в поряду спадкування. У вересні 2017 року позивач збільшив позовні вимоги та просив: виділити із спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним, спадкоємцем першої черги за законом після [PERSON] , померлої [INFO] , в порядку спадкування, право власності на частку житлового будинку [ADDRESS] з належними будівлями та спорудами; визнати за ним в порядку набуття права власності на частку житлового будинку [ADDRESS] , право власності на частку земельної ділянки площею 0,2499 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку кадастровий номер 3222287601:01:030:0004, яка розташована в с. Стайки Кагарлицького району Київської області. У вересні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , державного реєстратора Кагарлицької міської ради Київської області Нацевич Л. В., третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніскова Н. А., про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та скасування рішення державного реєстратора. Позов мотивований тим, що [INFO] його батько [PERSON] , перебуваючи з [PERSON] в зареєстрованому 03 липня 2007 року виконкомом Української міської ради Обухівського району Київської області шлюбі ( актовий запис № 42) будучи зареєстрованим у місті Українка Обухівського району Київської області, помер. Позивач своєчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 25 червня 2015 року [PERSON] , також звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] . 15 жовтня 2008 року [PERSON] заповів житловий будинок [ADDRESS] . У червні 2016 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. При розгляді справи позивачу стало відомо, що на підставі договору дарування від 17 грудня 2010 року його батько [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Вказаний будинок був спільною сумісною власністю його батьків. Частка померлої матері [PERSON] перейшла до [PERSON] як спадкоємця. [PERSON] , при укладенні договору дарування, ввів в оману нотаріуса та обдаровану, приховавши наявність судового спору щодо предмета дарування, право іншого із подружжя та її правонаступника (спадкоємця) на частку подарованого ним будинку. На підставі викладеного просив: визнати недійсним та скасувати укладений 17 грудня 2010 року [PERSON] на користь [PERSON] договір дарування жилого будинку [ADDRESS] , який був посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 3662 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою H. A.; скасувати рішення державного реєстратора Кагарлицької міської ради Київської області Нацевич Л. В. від 04 жовтня 2016 року індексний № 31707760 про державну реєстрацію прав щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомості реєстраційний номер 626884132222 житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] . Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року провадження по справах за поданими [PERSON] позовними заявами об`єднано в одне провадження та присвоєно цивільній справі № 2-65/11. У жовтні 2017 року [PERSON] звернулася із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання довідки сільської ради такою, що містить недостовірні відомості, визнання позивача таким, що не прийняв спадщини, зобов`язання нотаріуса скасувати реєстраційний запис про відкриття спадкової справи. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що [PERSON] постійно не проживав із спадкодавцем [PERSON] , а тому не може бути спадкоємцем в розумінні частини третьої статті 1268 ЦК України. З урахуванням уточнених позовних вимог просила: визнати довідку № 497 від лютого 2006 року, видану Стайківською сільською радою такою, яка містить недостовірні відомості, визнати [PERSON] таким, що не прийняв спадщину шляхом фактичного проживання разом з спадкодавцем на момент відкриття спадщини, зобов`язати нотаріуса Ржищівської державної нотаріальної контори Отькало С. В. скасувати реєстраційний запис у Державному спадковому реєстрі про відкриття спадщини за № 130 від 17 вересня 2010 року після померлої [PERSON] . Короткий зміст попередніх судових рішень Справа судами розглядалась неодноразово. Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 13 січня 2011 року позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи, - Кагарлицьке бюро технічної інвентаризації, Ржищівська міська державна нотаріальна контора в Київській області, про визнання права власності на спадковий житловий будинок, задоволено. Визнано за [PERSON] в порядку спадкування, право власності на частку житлового будинку [ADDRESS] . Рішення апеляційного суду Київської області від 06 вересня 2016 року апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, [PERSON] задоволено. Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 13 січня 2011 року скасовано і ухвалено нове рішення. В позові [PERSON] до [PERSON] , , треті особи: Кагарлицьке бюро технічної інвентаризації, Ржищівська міська державна нотаріальна контора в Київській області, про визнання права власності на спадковий житловий будинок відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 13 січня 2011 року та рішення апеляційного суду Київської області від 06 вересня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала суду мотивована тим, що відмова у задоволенні позову судом апеляційної інстанції не мотивована, не надана оцінка тому, що позивач звернувся до суду як спадкоємець першої черги за законом. З 17 грудня 2017 року [PERSON] стала власником спірного житлового будинку та земельних ділянок. Суд першої інстанції не з`ясував, чи належав спірний будинок на праві власності відповідачу [PERSON] на момент ухвалення рішення та не вирішив питання про залучення належного відповідача у справі. Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 13 березня 2019 року позовну заяву задоволено. Визнано недійсним та скасовано укладений 17 грудня 2010 року [PERSON] на користь [PERSON] договір дарування жилого будинку [ADDRESS] , який був посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 3662 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою H. A. Скасовано рішення державного реєстратора Кагарлицької міської ради Київської області Нацевич Л. В. від 04 жовтня 2016 року індексний № 31707760 про державну реєстрацію прав щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомості реєстраційний номер 626884132222 житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] . Виділено із спільної сумісної власності подружжя та визнано за [PERSON] , спадкоємцем першої черги за законом після [PERSON] , померлої [INFO] , в порядку спадкування, право власності на частку житлового будинку [ADDRESS] , який згідно технічної характеристики складається з самого будинку, літер А та ганку, літер а, рік побудови -1985 та господарських будівель та споруд: - Погріб, літер Б, рік побудови -1986; - Сарай, літер В, рік побудови -1986; - Сарай, літер Г, рік побудови-1985; - Туалет, літер Д, рік побудови -1985; - Навіс, літер Е, рік побудови-1985; - Ворота, літер h, рік побудови -1988; - Криниця, літер 1, рік побудови -1986. - Вимощення, літер t, рік побудови -1986. Визнано за [PERSON] , в порядку набуття права власності на частку житлового будинку [ADDRESS] , право власності на частку земельної ділянки площею 0,2499 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку кадастровий номер 3222287601:01:030:0004, яка розташована по [ADDRESS] . В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] відмовлено. Додатковим рішенням Кагарлицького районного суду від 31 травня 2019 року заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про винесення додаткового рішення задоволено. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] , суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок був спільною сумісною власністю подружжя, батька та матері позивача. 24 вересня 2010 року позивач звернувся до [PERSON] із позовом про визнання права власності на частку житлового будинку [ADDRESS] . [PERSON] навмисно ввів в оману обдаровану щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, запевнивши обдаровану про відсутність судового спору щодо предмету дарування, права іншого із подружжя та її спадкоємця на частку подарованого ним будинку. Вказаним договором дарування та реєстрацією права власності [PERSON] на спірний житловий будинок порушено права [PERSON] на спадщину після смерті матері [PERSON] . За життя спадкодавця - матері [PERSON] її право власності на частку в спільному майні подружжя не порушувалося, необхідності звертатися за його захистом не було. За життя [PERSON] станом на 13 січня 2011 року визнавав право позивача на спадкування частки спірного будинку після смерті матері позивача. Право власності на частку житлового будинку, визнану за рішенням суду першої інстанції від 13 січня 2011 року за позивачем було зареєстровано Реєстраційною службою Кагарлицького районного управління юстиції Київської області на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 20966890 від 28 квітня 2015 року. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з доведеності факту постійного проживання позивача [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] , безпосередньо перед смертю спадкодавця не менше трьох місяців, що суд вважав достатнім строком для встановлення судом відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України. Додатковим рішенням з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено 2 101,73 грн у відшкодування сплаченого судового збору та 120,00 грн у відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Стягнено з [PERSON] на користь держави 498,63 грн судового збору. Додаткове рішення суду обґрунтовано тим, що в рішенні Кагарлицького районного суду Київської області від 13 березня 2019 року не вирішено питання про розподіл судових витрат. Постановою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року апеляційні скарги [PERSON] та її представника залишені без задоволення. Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 13 березня 2019 року та додаткове рішення від 31 травня 2019 року залишені без змін. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено із урахуванням всіх обставин справи, цим рішенням права відповідача по первісному позову не порушено, оскільки відповідач [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом майна померлого [PERSON] , спадщину прийняла шляхом звернення із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса та не позбавлена можливості звернутися до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи, що судом першої інстанції задоволено первісний позов [PERSON] та відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] у повному обсязі, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат. У грудні 2019 року [PERSON] та її представник подали касаційну скаргу, в якій просять рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 13 березня 2019 року, додаткове рішення від 31 травня 2019 року, постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року скасувати та відмовити в задоволенні позову [PERSON] , а уточнений зустрічний позов [PERSON] направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 19 травня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу [PERSON] та її представника задоволено частково. Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 13 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , державного реєстратора Кагарлицької міської ради Київської області Нацевич Людмили Віталіївни, треті особи: сектор державної реєстрації відділу адміністративних послуг Кагарлицької районної державної адміністрації, Ржищівська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніскова Надія Анатоліївна, про виділ і визнання права власності на частку житлового будинку, визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки, визнання недійсним договору дарування житлового будинку та скасування рішення державного реєстратора, та додаткове рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 31 травня 2019 року скасовано. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до державного реєстратора Кагарлицької міської ради Київської області Нацевич Людмили Віталіївни відмовлено. Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 13 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Стайківська сільська рада Кагарлицького району Київської області, Ржищівська державна нотаріальна контора,про визнання довідки сільської ради такою, що містить недостовірні відомості, визнання позивача таким, що не прийняв спадщини, зобов`язання нотаріуса скасувати реєстраційний запис про відкриття спадкової справи, змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, тобто відмовляючи у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , суди виходили з доведеності факту постійного проживання позивача [PERSON] із спадкодавцем на момент смерті матері. З таким висновком колегія суддів не погодилася, оскільки суди не звернули уваги на те, що обраний позивачем за зустрічним позовом спосіб захисту щодо визнання довідки № 497 від лютого 2006 року, виданої Стайківською сільською радою такою, яка містить недостовірні відомості, не забезпечує реального захисту прав, тобто не є ефективним, тому дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, але помилились щодо мотивів такої відмови. Оскільки інші вимоги є похідними, в задоволенні зустрічної позовної заяви слід було відмовити саме з цих підстав. Справу № 2-65/11 в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про виділ і визнання права власності на частку житлового будинку, визнання права власності на частку земельної ділянки, визнання недійсним договору дарування житлового будинку та скасування рішення державного реєстратора передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Підставою для приняття рішення в цій частині Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказує, що звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] посилався на те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя його батьків, тому він має право на спадкування його частини після смерті матері. Отже, визначальною обставиною, яка підлягала встановленню та доведенню під час розгляду справи та від якої залежить її вирішення, було чи є спірний будинок спільною сумісною власністю подружжя. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що спірний будинок відповідно до положень частини першої статті 22 КпШС України є спільною сумісною власністю подружжя - батька та матері позивача, так як вказане майно набуто подружжям за час шлюбу, а саме побудоване, що підтверджується будівельним паспортом на земельну ділянку, технічним паспортом на житловий будинок про рік побудови житлового будинку 1985 рік і за спільні кошти та спільною працею подружжя, оскільки відповідач не оспорює вказаної обставини. Колегія суддів з такими висновками не погодилася так як з матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] на протязі всього розгляду справи заперечувала проти заявленого позову, надавала заперечення. Висновок суду першої інстанції про те, що будинок відповідно до положень частини першої статті 22 КпШС України є спільною сумісною власністю подружжя на тій підставі, що відповідач, зокрема, «не оспорює вказаної обставини» є безпідставним також і тому, що та чи інша позиція сторони у справі не може визначати правовий режим власності на спірне майно. Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Для віднесення певного майна до спільного майна подружжя доведенню підлягає факт набуття цього майна подружжям у період шлюбу у спільну сумісну власність. За відсутності підтвердження придбання або набуття у власність іншим чином такого майна спільно подружжям, немає підстав для висновку про належність їм цього майна на праві власності. Проте, суди не з`ясували коли та ким був побудований спірний житловий будинок, кому та коли був виданий правовстановлюючий документ на житловий будинок по [ADDRESS] . З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 13 березня 2019 року та постанова Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року в скасованій частині, додаткове рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 31 травня 2019 року втратили законну силу. Постанова суду касаційної інстанції набрала законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. Фактичні обставин справи Повторно розглядаючи дану справу судом встановлені наступні обставини: Провадження у даній справі відкрито згідно позовної заяви [PERSON] поданої до канцелярії суду 24 вересня 2010 року ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області під головуванням судді Закаблука О.В. 14 жовтня 2010 року(цивільна справа № 2-1160/10, № 2-65/11з 01 січня 2011 року). Рішенням Кагарлицького районного суду від 13 січня 2011 року позовні вимоги задоволені повністю в зв`язку з їх визнанням відповідачем. Повторний розгляд справи здійснювався Кагарлицьким районним судом після скасування Вищим спеціалізованим судом України (ухвала ВССУ від 21 червня 2017 року) рішень судів 1 та апеляційної інстанцій з 05 вересня 2017 року. Ухвалою судді Шевченко І.І. від 05 вересня 2017 року справа прийнята до провадження та призначенна до розгляду на 15 вересня 2017 року. Заява про заміну відповідача на [PERSON] подана до суду стороною позивача 12 вересня 2017 року ( том 1 а.с.- 213). Ухвалою від 15 вересня 2017 року судом здійснена заміна відповідача. Участь у справі в якості відповідача з 15 вересня 2017 року приймає [PERSON] та відтак є стороною в справі. Ухвалою від 26 жовтня 2017 року справи № 2-65/11 та № 368/1341/17 об`єднані в одне провадження та розгляд справи № 2-65/11 призначено на 31 жовтня 2017 року. 28 листопада 2017 року представником відповідача [PERSON] подана заява про відвід судді Шевченко І.І. з підстав відмови у задоволенні її клопотань. Ухвалою від 29 листопада 2017 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про відвід судді. Цією ж ухвалою задоволено заяву про самовідвід головуючого у справі судді Шевченко І.І. Справа передана до канцелярії суду для повторного розподілу між суддями Згідно автоматизованої системи розподілу справ головуючим суддею у справі №2-65/11 визначений суддя Кагарлицького районного суду Кириченко В.І. 19 грудня 2018 року представником відповідача [PERSON] подано чергову заяву про відвід головуючого у справі судді Кириченка В.І. Ухвалою суду від 20 грудня 2018 року, у зв`язку з подачею заяви про відвід судді, провадження по справі зупинено до її вирішення. Ухвалою від 22 грудня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про відвід судді. 08 січня 2019 року відповідачем [PERSON] та її представником повторно подано чергову заяву про відвід головуючого у справі судді Кириченка В.І. Ухвалою від 11 січня 2019 року в черговий раз відмовлено у задоволенні заяви відповідача та її представника про відвід судді Кириченка В.І.. 15 квітня 2019 року представником відповідача [PERSON] в черговий раз подано чергову заяву про відвід головуючого у справі судді Кириченка В.І. Ухвалою від 16 травня 2019 року в черговий раз відмовлено у задоволенні заяви та представника відповідача про відвід судді Кириченка В.І.. Згідно автоматизованої системи розподілу справ головуючим суддею у справі №2-65/11, після скасування судових рішень суду 1 та апеляційної інстанці, та повернення справи до Кагарлицького районного суду за постановою Верховного Суду від 31 травня 2019 року, визначений суддя Кагарлицького районного суду Іванюта Т.Є. Ухвалою від 09 липня 2021 року справа № 2-65/11 прийнята до провадження, копії ухвали направлені сторонам справи. Розгляд справи по суті призначався неодноразово. Позивач [PERSON] чи його представник [PERSON] будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про те представником позивача до суду надана заява з проханням про розгляд справи у відсутності сторони позивача та підтримання позовних вимог в повному обсязі, просили його задовольнити з підстав, викладених в позовних заявах та в уточненому позові. Олночасно з цим, в додатку до зазначеної вище заяви, суду надано письмові пояснення стони позивача по суті позовних вимог. Відповідач [PERSON] чи її представник булучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причин неявки суду не повідомили. Проте, стороною відповідача [PERSON] до суду подано заяву про відвід судді Іванюти Т.Є. Ухвалою від 18 серпня 2021 року відвід судді Іванюти Т.Є. визнано безпідставним та відмовлено в задоволені заяви відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] чи її представник будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причин неявки суду не повідомили. Треті особи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце його проведення повідомлялись у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позов не подавали. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77 та 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосується предмета доказування. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України). Враховуючи позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у данній справі визначену за результатами розгляду касаційної скарги [PERSON] та викладену у постанові від 19 травня 2021 року при повторному розгляді справи № 2-65/11 розгляду підлягають лише позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] з урахуванням з`ясування обставин, які визначать належність спірного майна до майна спільної сумісної власності подружжя [PERSON] - батьків позивача: визнати недійсним та скасувати укладений 17 грудня 2010 року [PERSON] на користь [PERSON] договір дарування жилого будинку [ADDRESS] , який був посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 3662 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою H. A.; скасувати рішення державного реєстратора Кагарлицької міської ради Київської області Нацевич Л. В. від 04 жовтня 2016 року індексний № 31707760 про державну реєстрацію прав щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомості реєстраційний номер 626884132222 житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] ; виділити із спільної сумісної власності подружжя та визнано за [PERSON] , спадкоємцем першої черги за законом після [PERSON] , померлої [INFO] , в порядку спадкування, право власності на частку житлового будинку [ADDRESS] , який згідно технічної характеристики складається з самого будинку, літер А та ганку, літер а, рік побудови -1985 та господарських будівель та споруд: - Погріб, літер Б, рік побудови -1986; - Сарай, літер В, рік побудови -1986; - Сарай, літер Г, рік побудови-1985; - Туалет, літер Д, рік побудови -1985; - Навіс, літер Е, рік побудови-1985; - Ворота, літер h, рік побудови -1988; - Криниця, літер 1, рік побудови -1986. - Вимощення, літер t, рік побудови -1986. визнати за [PERSON] , в порядку набуття права власності на частку житлового будинку [ADDRESS] , право власності на частку земельної ділянки площею 0,2499 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку кадастровий номер 3222287601:01:030:0004, яка розташована по [ADDRESS] . Вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами. дослідивши письмові пояснення представника позивача, а також вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до актового запису № 48 книги реєстрації актів укладення шлюбів вчиненого 23 березня 1974 року відділом РАЦСу м. Богодухів Харківської області було зареєстровано шлюб [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Стайки Київської області та [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Богодухів Харківської області. Після реєстрації укладення шлюбу, як чоловікові так і дружині присвоєно прізвище - [PERSON] . Викладене підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданим відділом РАЦСУ м. Богодухів Харківської області 23 березня 1974 року (т.1, а.с.38). В період шлюбу [PERSON] і [PERSON] та спільного проживання в селі Стайки Кагарлицького району Київської області, [INFO] народився позивач, [PERSON] , що підтверджується актовим записом відділу РАЦСу Кагарлицького району Київської області № 33 від 17 листопада 1980 року. Шлюб між подружжям [PERSON] та [PERSON] розірвано за взаємною згодою сторін шляхом подачі заяви до відділу РАЦСу Кагарлицького РУЮ Київської області. Розірвання шлюбу зареєстровано 14 травня 2003 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за № 50 ( т.1, а.с.8). У відповідності до ст. 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинний з 1 січня 1970 року і до 01 січня 2004 року, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану. Тоб-то шлюб між подружжям [PERSON] припинено з 14 травня 2003 року. В період подружнього життя подружжям [PERSON] батьками позивача, в 1979-85 роках було створено (нажито) нерухоме майно, побудовано житловий будинок з надвірним будівлями (домоволодіння) за [ADDRESS] , який відносився до спільної сумісної власності подружжя та право власності на який було зареєстровано на одного із подружжя [PERSON] та на протязі з 1985 року сім`я спільно проживала в ньому, що підтверджується технічним паспортом на будинок та довідкою сільської ради з посиланням на записи погосподарської книги, відповідна виписка з погосподарських книг виконкому Стайківської сільської ради за період з 1985 року по 2005 рік включно, долучені до матеріалів справи разом з копією технічного паспорта на будинок. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ листом від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» надав судам роз`яснення, що виникнення права спільної часткової власності на момент закінчення будівництва будинку, регулювалося постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, сім`я [PERSON] у вказаний період і до дня смерті [PERSON] своє юридичне право власності на житловий будинок в БТІ не зареєстрували (не оформили). Згідно із статтею 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. У силу статті 16 Закону України «Про власність» та частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), які були чинними на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, а згідно частини 2 данної статті подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні за змістом положення вказані в ч. 1 ст. 60, ст. 63 та ч. ст. 70 Сімейного кодексу України ( надалі - СК України), який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Відповідно до ст. 22 ч.1 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За таких обставин, вказаний будинок відповідно до положень ст.22ч.1 КпШС України є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] - батька та матері позивача, так як вказане майно нажите подружжям за час шлюбу, а саме побудоване, що підтверджується будівельним паспортом на земельну ділянку (т.1, а.с.109-116), технічним паспортом на житловий будинок про рік побудови житлового будинку 1985 рік (т.1, а.с.13-16) і за спільні кошти та спільною працею подружжя, відповідач не оспорює вказаної обставини. У відповідності зі ст. 60 СК України, діючого з 01 січня 2004 року, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 28 ч.1 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Аналогічне положення закону закріплено й у статті 70 СК України. На підставі ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу. Відповідно до ст.ст. 68, 69, 70 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Положеннями ч. 2 ст. 29 КпШС України визначено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Аналогічна за змістом норма викладена і в ч.1 ст. 69 СК України, коли дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. На час розірвання шлюбу подружжям [PERSON] діяла норма викладена в частині 3 ст. 29 КпШС України, якою було визначено, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Вказана норма припинила свою дію з 01 січня 2004 року, відповідно до розділу VII Прикінцевих положень СК України від 10 січня 2002 року № 2947-ІІІ та Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року № 435-ІV. До правовідносин, що виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно п.6 правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Частиною 2 стаття 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ст. 261 ч.1 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу яка його порушила. Враховуючи ті факти, що за життя матері позивача її право власності на частку в спільному майні подружжя не порушувалося, необхідності звертатися за його захистом не було. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1 ст. 63 та ч. 1 ст. 65 СК України передбачено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності. У відповідності до правових роз`яснень Пленуму Верховного Суду України викладених у п. 19 постанови від 21 грудня 2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте, розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Відтак зважаючи на викладене вище, спірний житловий будинок мав статус спільної сумісної власності подружжя і у відповідності до чинного законодавства частки подружжя були рівними. [INFO] мати позивача, [PERSON] , яка до дня смерті проживала в с. Стайки Кагарлицького району Київської області у вказаному вище спільному будинку, померла і все належне їй на день її смерті майно, права та обов`язки, перейшли до її сина, [PERSON] , єдиного спадкоємця 1 черги за законом. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частка матері позивача [PERSON] у спільній сумісній власності подружжя була спадковим майном. Відповідно до п.211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20/5, доказом постійного проживання разом із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом із спадкодавцем. Згідно паспортних даних з 08 липня 1998 року по 14 грудня 2007 року місцем проживання позивача [PERSON] визначено будинок [ADDRESS] . Відповідно до ч.1,3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи заь законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Враховуючи дані паспорта спадкоємця з відміткою в ньому про місце реєстрації прописки позивача, місце проживання спадкодавця, записів погосподарських книг станом на час смерті [PERSON] Стайківська сільська рада на підставі наданих їй повноважень за зверненням спадкоємця [PERSON] надала відповідну довідку з підтвердженням факту його реєстрації та проживання спільно з матір`ю у спадковому будинку. Вказана довідка відповідно до п.п. 211 та 212 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року №20/5 прийнята нотаріусом як підтверджуюча факт прийняття спадщини. Відповідно до положень ч.1 ст.1261 ЦК України позивач як єдиний спадкоємець 1 черги за законом після смерті матері, за відсутності заповіту спадкодавця, подав нотаріусу довідку № 497 від 9 лютого 2006 року, видану Стайківською сільською радою про те, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] шляхом проживання разом з померлим з 1980 року по день смерті в с. Стайки Кагарлицького району Київської області та проживає у спадковому будинку по цей час і 17.09.2010 року Ржищівська міська державна нотаріальна контора до Спадкового реєстру внесла реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи після смерті спадкодавця [PERSON] (т.2, а.с.28-36, т.4, а.с.114). Спадкоємець [PERSON] постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і вважається таким, що прийняв спадщину, так як протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини після смерті матері не заявив про відмову від неї. Спадщина ним після смерті матері була прийнята, про те оформити свої спадкові права на частину житлового будинку відповідно до положень ЦК України та Закону України «Про нотаріат», які діяли на час відкриття спадщини, він не міг, оскільки матір`ю за життя не була виділена у встановленому порядку належна їй частка у спільній сумісній власності подружжя, а тому були відсутні правовстановлюючі документи на майно, яке підлягало державній реєстрації, які б підтверджували право власності спадкодавця на нього. У зв`язку з цим 24 вересня 2010 року позивач звернувся до суду з позовом до батька [PERSON] про визнання права власності на частину житлового будинку. Відповідач [PERSON] не був спадкоємцем за законом прав після смерті [PERSON] , так як не є одним з осіб з п`яти черг спадкоємців за законом відповідно до ст.ст.1261-1265 ЦК України і не є спадкоємцем за заповітом, оскільки відсутній заповіт спадкодавця. [PERSON] , як відповідач, станом на 13.01.2011 року визнавав право позивача на спадкування частини спірного будинку після смерті матері позивача. Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 13 січня 2011 року у справі № 2-65/11 позов, у зв`язку з його визнанням відповідачем [PERSON] було задоволено та за позивачем визнано в порядку спадкування право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] . Вказане рішення суду набрало законної сили 25 січня 2011 року. Право власності на частину житлового будинку, визнану за рішенням суду першої інстанції за позивачем було зареєстровано Реєстраційною службою Кагарлицького районного управління юстиції Київської області на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 20966890 від 28 квітня 2015 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 36886382. 29 вересня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним та скасувати укладений договір дарування жилого будинку та скасувати рішення державного реєстратора. Судом встановлено, що в період розгляду судом справи про визнання в порядку спадкування право власності на частину житлового будинку (провадження у справі № 2-65/11 відкито ухвалою суду 14 жовтня 2010 року, рішення судом ухвалене січня 2011 року), 17 грудня 2010 року [PERSON] , як дарувальник, уклав з [PERSON] , як обдарованою, договір дарування жилого будинку [ADDRESS] , який був посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 3662 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою H.A. При укладанні та посвідченні в нотаріальному порядку даного Договору, згідно його п. 3 дарувальник свідчив, що жилий будинок з надвірними будівлями (домоволодіння), який є предметом цього договору, на момент його укладення ... в спорі не перебуває, речових прав щодо відчужуваного майна у третіх осіб (в тому числі права володіння, сервітуту, рішеннями суду тощо) немає. Таким чином, умисно ввівши в оману нотаріуса та обдаровану, приховавши наявність судового спору щодо предмету дарування, право іншого із подружжя та її правонаступника (спадкоємця) позивача [PERSON] на частину подарованого ним будинку, [PERSON] уклав відповідний правочин, яким фактично розпорядився належним подружжю майном, тобто ним була подарована і фактично належна [PERSON] на час укладання договору частина житлового будинку. Внаслідок укладення договору дарування між [PERSON] та [PERSON] порушено право власності спадкоємця позивача [PERSON] на житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Встановивши обставини справи та дослідивши надані докази, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що [PERSON] навмисно ввів в оману обдаровану [PERSON] щодо обставин, які мають істотне значення, а саме запевнив обдаровану про відсутність судового спору щодо предмету дарування, права іншого із подружжя та її спадкоємця на частину подарованого ним будинку, тому суд правомірно дішов висновку, що договір дарування будинку укладено під впливом обману. Рішенням державного реєстратора Кагарлицької міської ради Київської області Нацевич Людмили Віталіївни від 04 жовтня 2016 року індексний № 31707760 здійснено запис про державну реєстрацію прав щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомості реєстраційний номер 626884132222 житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] . Вказаною вище дією, реєстацією державним реєстратором право власності на спірний об`єкт нерухомості, порушено право позивача на спадщину після смерті матері. 12.09.2017 року позивач уточнив позовні вимоги і заявив також вимоги про визнання права власності на частину спірної земельної ділянки. Відповідно до ст.120 ч.1 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Земельна ділянка площею 0,2499 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку кадастровий номер - 3222287601:01:030:0004, яка розташована в селі Стайки Кагарлицького району Київської області належала [PERSON] відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії КВ №051121, виданого Стайківською сільською радою 9 січня 2004 року на підставі рішення виконкому Стайківської сільської ради від 9 жовтня 2003 року. Вказану земельну ділянку [PERSON] подарував [PERSON] відповідно до договору дарування від 17.12.2010 року. (т.2 а.с.15-16). [PERSON] , будучи зареєстрований у місті Українка Обухівського району Київської області, помер [INFO] , що підтверджується актовим записом № 187 вчиненим виконкомом Української міської ради Обухівського району Київської області 26 грудня 2014 року та виданим на його підставі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , копія якого в матеріалах справи. Права та обов`язки померлого [PERSON] перейшли до [PERSON] , його єдиного спадкоємця за заповітом укладеним спадкодавцем, який на час його смерті не скасований та не змінений. Спадкова справа заведена 22 квітня 2015 року та зареєстрована у нотаріуса Української міської держнотконтори за реєстровим № 67/2015 згідно копії витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі . Спадщина [PERSON] прийнята шляхом звернення із заявою про її прийняття до нотаріуса вказаної вище державної нотаріальної контори. Таким чином, до [PERSON] , єдиний спадкоємець за заповітом укладеним спадкодавцем [PERSON] є правонаступником прав та обов`язків відповідача по даній справі. Доводи відповідача що станом на день смерті матері позивача спадкодавця [PERSON] , у 2005 році спірний будинок не був введений в експлуатацію та що право власності на будинок зареєстровано [PERSON] лише 17.12.2009 року, та щодо відсутності спадкового майна - частки спірного будинку, оскільки жилий будинок було зареєстровано лише 17 грудня 2009 року, тобто вже після її смерті, суд не приймає до уваги, виходячи з того, що вказаний будинок подружжя [PERSON] побудувало під час перебування у шлюбі, що підтверджується технічним паспортом та випискою з погосподарських книг Стайківської сільської ради за період з 1985 року по 2005 рік, які містяться в матеріалах справи. Крім цього, судом встановлено, що подружжя [PERSON] до розлучення та після розлучення проживали у спірному будинку, він був повністю побудований, з усіма комунікаціями, лише не введений в експлуатацію. Позивач також проживав у спірному будинку. За встановлених обставин рішення суду ухвалено із урахуванням всіх обставин справи, рішенням суду права відповідача по первісному позову не порушено, оскільки відповідач [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом майна померлого [PERSON] , спадщину прийняла шляхом звернення із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса Української міської державної нотаріальної контори за реєстровим № 67/2015 згідно копії витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі та не позбавлена можливості звернутися до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 цього Кодексу - до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Так, в рахунок забезпечення розгляду даної справи, при подачі позову до суду позивачем було сплачено 24.09.2010 року 680,36 грн. державного мита, що є 1% ціни позову по вимогах майнового характеру з ціною позову 68036 грн. про визнання права власності на частину житлового будинку і 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. (т.1 а.с.1,2). 12.09.2017 року позивачем уточнені позовні вимоги і крім визнання права власності на частину житлового будинку просив також визнати за ним право власності на частину земельної ділянки площею 0,2499 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку (т.1 а.с.209) . Ціна позову по вказаних вимогах 14137,27 грн., що є частиною від вартості земельної ділянки 28274,55 грн. (т.1 а.с.238) . А слід було сплатити не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме 1600Х0,4=640 грн. судового збору. Тому не доплачено 640-141,37=498,63 грн. судового збору. Також по двох вимогах немайнового характеру про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та скасування рішення державного реєстратора 29.09.2017 року (т.3 а.с.1) позивачем сплачено 1280 грн. судового збору. Всього позивач сплатив державного мита і судового збору 2101,73 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, що є інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи. Враховуючи, що судом задоволено позов [PERSON] у повному обсязі, суд відповідно до вимог ст.141 ЦПК України стягує з відповідача [PERSON] судові витрати в сумі 2221,73 гривень на користь позивача. Крім цього, з відповідача на користь держави підлягає стягненню недоплачена сума судового збору в розмірі 498,63 грн. Ухвалою Кагарлицького районного суду від 06 жовтня 2017 року було накладено арешт на частину житлового будинку [ADDRESS] , що належить [PERSON] , на підставі договору дарування від 17.12.2010 року, заборонивши будь-яким особам вчиняти будь-які дії що до його відчуження та реєстрації переходу прав власності на нього до набрання чинності рішення суду за результатами розгляду цивільної справи № 2-65/11. Враховуючи викладене та

Outcome: approved