Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом, яким просить змінити спосіб стягнення аліментів з нього на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] на аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1598,00 грн. щомісяця починаючи з дня подачі позовної заяви і до повноліття дитини. В обґрунтування вимог в позовній заяві зазначено, що від шлюбу з відповідачем [PERSON] , який було розірвано рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14.12.2016, сторони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 08.11.2022 змінено спосіб стягнення з позивача аліментів на утримання сина, визначено стягувати з [PERSON] аліменти щомісячно у розмірі частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня набрання законної сили рішенням суду та до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначає, що до зміни способу стягнення, він сплачував аліменти в розмірі 1000,00 грн. своєчасно, а також додатково надавав різну допомогу. Проте, на підставі постанови державного виконавця Немишлянського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові, з нього почали стягувати аліменти відповідно до середнього заробітку по Харківській області, що складає 12510,00 грн, 50% від якої складає 2920,00 грн.. Визначений розмір аліментів позивач сплачувати не в змозі, оскільки за станом здоров`я може займатись лише легкою роботою, внаслідок чого утворилась заборгованість зі сплати аліментів за два місяці. [PERSON] звертає увагу, що відповідач [PERSON] на теперішній час перебуває у Німеччині зі статусом тимчасового захисту, де отримує допомогу на себе у розмірі 563 євро та на сина у розмірі 300 євро на місяць. Позивач також зазначив, що від сплати аліментів він не відмовляється, але просить врахувати його стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, а також інші обставини, що мають істотне значення, та просить встановити розмір аліментів у твердій грошовій сумі 1598,00 грн. на місяць до досягнення дитиною повноліття. 20.09.2024 ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач та його представник, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві, а саме, що позивач на даний час не має змоги сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі у зв`язку з відсутністю стабільного доходу та неможливістю повноцінно працювати внаслідок перенесеної черепно-мозкової травми. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи відповідач (згідно з п. 4 ч. 8ст. 128 ЦПК України) у судове засідання повторно не з`явилася, в порушення ч. 3ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подавала. Відповідно до ч. 2ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно зі статтею 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, зі згоди позивача, постановив про ухвалення рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив такі фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд встановив, що сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.09.2015 виданий Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції,(а.с.6). Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 08.11.2022 у справі № 646/6365/21 змінено спосіб стягнення аліментів, стягнутих рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15.12.2016 у справі № 646/9540/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] та стягнуто з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , щомісячно у розмірі частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня набрання законної сили рішенням суду та до досягнення дитиною повноліття (а.с.7-12). Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого КНП №Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» від 27.07.2018 та довідки [INFO] №16 від 25.07.2022, [PERSON] , 1985 року народження проведено медичний огляд ВЛК №34 від 20.07.2022 та визначено діагноз: наслідки перенесених повторних ЧМТ з забоєм головного мозку, вдавленим переломом зовнішньої стінки лобової пазухи зліва з переходом на дах орбіти зі струсом головного мозку у вигляді посттравматичної енцефалопатії. На підставі ст. 75А графи ІІ непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку (а.с.14, 16). За змістом частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У статті 141 СК України вказано, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 2ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно зст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За положеннями ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 05.02.2014 у справі № 6-143цс13 право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. На час ухвалення вказаного рішення Верховним Судом України, відсутня імперативна заборона змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження за позовом платника аліментів. Проте, з часу ухвалення зазначеної правової позиції відбулася трансформація сімейного законодавства. Зокрема, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VIII від 17.05.2017, частину третю статті 181 СК України викладено у новій редакції, згідно з якою: «За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.» Отже, право вибору способу стягнення аліментів надано лише тому з батьків, з ким проживає дитина, а визначений рішенням суду спосіб стягнення аліментів може бути змінений лише за позовом одержувача аліментів (правовий висновок, викладений в постановах Верховного Суду від: 10 жовтня 2019 року у справі № 644/4836/18 (провадження № 61-13257св19); від 24 лютого 2020 року у справі № 539/3532/18 (провадження № 61-10880св19). У частині 3ст. 181 СК України законодавець розширив можливості того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (отримувача аліментів) щодо вибору способу стягнення аліментів. Із вказаної норми закону, також, вбачається, що він не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися можливістю зміни способу стягнення аліментів. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що на даний час законодавцем імперативно визначено виключне право батьків (інших законних представників), з ким проживає дитина, визначати спосіб стягнення аліментів у частці від доходу або у твердій грошовій сумі, яке в подальшому переходить до одержувача аліментів та не може переходити іншій особі, в тому числі платнику аліментів. Одержувачем аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] є відповідач [PERSON] , яка позову про зміну способу стягнення аліментів до суду не подавала, як і заяви у цьому провадженні про згоду із позовними вимогами платника аліментів. Відтак, враховуючи наявність імперативної норми в законі, щодо особи позивача, який вправі звернутись з вимогою про зміну способу стягнення аліментів, навіть у разі наявності доведених обставин визначених ч. 1 ст. 192 СК України, суд позбавлений можливості задовольнити вимоги платника аліментів про зміну способу стягнення аліментів із частки від доходу на тверду грошову суму. Отже, вимога позивача про зміну способу стягнення аліментів з частки від доходу на тверду грошову суму суперечить закону та не підлягає задоволенню. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн (а.с.23). Суд розподіляє судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, та у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати на відповідача не покладаються.

Outcome: dismissed