Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-13 00:00:00

Представник Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради звернувся до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги в примусовому порядку. Свої вимоги представник заявника обґрунтував тим, що [PERSON] 10 січня 2025 року був госпіталізований до психіатричного стаціонару для лікування у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу - гострий поліморфний психотичний розлад. На думку комісії лікарів, [PERSON] становить небезпеку для себе та оточуючих, лікування можливе лише в умовах стаціонару. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13січня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду в порядку окремого провадження в режимі відеоконференції. Доручено Південно-Східному міжрегіональному центру з надання безоплатної правничої допомоги призначити особі, стосовно якої вирішується питання про госпіталізацію у психіатричний стаціонар без його згоди в примусовому порядку адвоката для здійснення представництва інтересів в суді за призначенням. У судовому засіданні представник заявника лікар - психіатр підтримала заяву. Прокурор заперечувала проти задоволення заяви. Особа, стосовно якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку- [PERSON] пояснив, що лікуватись не буде, оскільки є абсолютно здоровим. Його захисник заперечувала щодо лікування, адже відсутні правові підстави для примусової госпіталізації виходячи зі стану [PERSON] . Розглянувши матеріали справи, вислухавши думки та пояснення учасників процесу, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбаченихстаттею 14 цього Закону. В силу ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. В судовому засіданні було встановлено, що 10січня 2025 року [PERSON] був госпіталізований до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради за направленням полковника медичної служби ВЧ [NUMBER] [PERSON] ,у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу (діагноз): гострий поліморфний психотичний розлад. Згідно ч. ч. 2, 5 ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення, прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів. При обстеженні психічного стану в КП «ДБКЛПД» ДОР комісія лікарів виявила, що [PERSON] виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання у зв`язку з чим: метушливий, напружений, недовірливий. Під час бесіди ходить навколо свого ліжка, не може встояти на місці. Скарг на свій стан не виказує, каже, що в нього тільки з колінами проблема. На питання чому доставлений лікарні відповідає, що: «Я не знаю, мені потрібно проблеми вирішувати, в мене дружина має сестер, з якими вона міняється місцями. На дітях ставлю підпис щоб не підмінили, бо якщо підпису немає, то це не мої діти». Зі слів дружини погрожував їй та дітям розправою. Продуктивну симптоматику заперечує, однак поведінкою виявляє її наявність: озирається, прислуховується до чогось. До медичного персоналу підозрілий, легко афектується, відмовляється від прийому ліків та обстеження. Під час бесіди активно виказує маячні ідеї відношення, переслідування. Суїцидальних думок не висловлює. Критика до свого стану порушена. Від лікування відмовляється. [PERSON] поставлено діагноз: гострий поліморфний психотичний розлад. Лікар - психіатр підтвердила обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначила, про необхідність проходження курсу лікування у стаціонарних умовах. При цьому на питання головуючої відповіла, що має місце дезорієнтація у [PERSON] , проте небезпеки оточуючим чи собі не становить, та може задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Дружина [PERSON] на дзвінки не відповідає, не приїжджала до чоловіка, з командуванням частини також не вдалось зв`язатись. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 01.06.2016 року №2-рп/2016судовий контроль за госпіталізацією недієздатної особи до психіатричного закладу в порядку, передбаченомустаттею 13 Закону України "Про психіатричну допомогу", є необхідною гарантією захисту її прав і свобод, закріплених, зокрема, статями 29,55 Основного Закону України. Суд після незалежного і неупередженого розгляду питання щодо госпіталізації недієздатної особи до психіатричного закладу має ухвалити рішення стосовно правомірності обмеження конституційного права такої особи на свободу та особисту недоторканність. Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. ЄСПЛ вказав, що «особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), від 24 жовтня 1979року, п.39, Series A № 33). Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (див. вищезазначене рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), пп. 47 і 48). Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв`язку з відмовою зазначеної особи з`явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само) (ZAICHENKO v.UKRAINE (No.2), № 45797/09, §96-97, ЄСПЛ, від 26 лютого 2015року). Норми статей 7, 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» конкретизують положення цього закону про презумпцію психічного здоров`я (стаття 3) і про те, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями (стаття 4), а також статей 3, 8 Конституції України, які визначають принцип верховенства права і обов`язок держави з утвердження і забезпечення прав і свобод людини, та частини другої статті 9 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» про те, що обмеження прав громадян у вигляді примусового медичного огляду допускається тільки на підставах і в порядку, передбачених законами України. Суду не надано доказів тому, що [PERSON] раніш лікувався чи перебував на обліку в психіатричному закладі, або ж рішення суду про визнання його обмежено чи недієздатним, інших доказів, які б достовірно підтверджували ознаки, зазначені у висновку лікаря-психіатра, окрім рапорту працівників поліції, з якого не зрозуміло, чи обставини зазначені в рапорті з чужих слів чи події відбувались в їх присутності. Враховуючи, що [PERSON] в судовому засіданні вів себе адекватно, на питання головуючої та інших учасників відповідав чітко та зрозуміло, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог з підстав відсутності до того правових ознак та передумов, зокрема передбачених ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Outcome: dismissed