Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-09 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом про стягнення з Чернігівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону (далі - Відповідач) моральної шкоди, спричиненої ненаданням відповіді на його письмове звернення. В позовній заяві вказав, що 24 лютого 2024 року Позивач звернувся до Відповідача з заявою щодо скоєння правопорушення посадовими особами [INFO] , які своїми зумисними діями сфальшували матеріали службового розслідування (перевірки). Вказане звернення отримане Відповідачем 04.03.2024, однак відповіді Позивачу станом на 04.04.2024 надано не було. У подальшому Позивач звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду звернення Позивача від 22.02.2024 та зобов`язати Відповідача розглянути звернення в порядку, передбаченому законодавством України. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.05.2024 у справі № 620/4921/24 позов задоволено повністю. Позивач вказує, що протиправними діями Відповідача йому спричинено моральну шкоду, що виразилася у відчутті несправедливості, призвело до витрати зусиль, спрямованих на захист своєї безпеки, прав, свобод та інтересів. Вказує, що у квітні 2024 року через хвилювання, пов`язане з протиправною поведінкою Відповідача погіршився стан його здоров`я і він проходив курс стаціонарного лікування. Спричинену моральну шкоду Позивач оцінює в 15\~000 грн, враховуючи глибокі і тривалі моральні страждання, недовіру до правоохоронних органів, та просить суд її стягнути на його користь. Також просить стягнути понесені судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу. Ухвалою суду від 17.12.2024 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач подав відзив на позов, у якому проти його задоволення заперечив та вказав, що ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.04.2024 про відкриття провадження за позовом про визнання протиправними його дій не отримував, про рішення суду від 08.05.2024 у справі № 620/4921/24 не знав, а тому був позбавлений можливості подати до суду свої заперечення та докази на їх підтвердження. Також вказав, що заява Позивача від 24.02.2024, яка надійшла до Відповідача 28.02.2024, була розглянута та відповідь на неї надана 06.03.2024 за вих. № 9-75/572вих-24. На виконання рішення суду у справі № 620/4921/24 Відповідач повторно надав Позивачу відповідь на його звернення. Також Відповідач вказав на недоведеність Позивачем фактів протиправної поведінки Відповідача, наявності моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями Відповідача та ймовірною моральною шкодою. Зазначив, що будь-яких доказів спричинення Позивачу моральних страждань суду не надано. Факт періодичного проходження Позивачем стаціонарного лікування таким доказом не є. Постановою державного виконавця від 03.12.2024 закінчено виконавче провадження з виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду у зв`язку з його виконанням до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. \~ \~ \~ \~Позивач у встановлений судом строк надав відповідь на відзив, у якому з доводами Відповідача, зазначеними у відзиві на позов, не погодився. З посиланням на ч. 4 ст. 82 ЦПК України Позивач стверджував, що обставини, встановлені рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду у справі № 620/4921/24 щодо протиправності дій Відповідача не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, тобто це рішення є преюдиціальним. Також надав додаткове обгрунтування підстав стягнення моральної шкоди, вказав, що у вересні-жовтні 2024 року через хвилювання, пов`язані із бездіяльністю Відповідача проходив курс амбулаторного лікування. Справа розглянута судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 24 лютого 2024 року Позивач звернувся до Відповідача із заявою щодо скоєння правопорушення посадовими особами [INFO] , які своїми зумисними діями сфальшували матеріали службового розслідування (перевірки) (а.с. 36). Вказане звернення отримане Відповідачем 28.02.2024, про що свідчить відмітка на зверненні про реєстрацію вхідної документації за № 1081-24. У подальшому Позивач звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду звернення Позивача від 24.02.2024 в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», Порядком розгляду звернень і запитів та особистого прийому громадян в органах прокуратури України, затвердженим наказом Генерального прокурора України від 20.12.2017 №357. Також просив зобов`язати відповідача розглянути звернення в порядку, передбаченому вищевказаними нормативними актами\~та надати відповідь відповідно до вимог діючого законодавства України. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.05.2024 у справі № 620/4921/24, яке набрало законної сили 26.06.2024, позов задоволено повністю, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень на веб-сайті Верховного Суду за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/118902809. В мотивувальній частині рішення суд вказав, що право на звернення є важливим конституційно-правовим засобом захисту та однією з організаційно-правових гарантій дотримання прав і свобод громадян. Це право включає дві складові. По-перше, звернення громадян є однією з форм участі населення в державному управлінні, у вирішенні державних і суспільних справ, можливістю активного впливу громадянина на діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування. По-друге, це спосіб відновлення порушеного права громадянина через подання до органів державної влади скарг, заяв і клопотань. У такому розумінні - це механізм виконання соціальних обов`язків публічної влади. Від правильного функціонування адміністративно-правових механізмів реалізації прав громадян, від чіткого й ефективного реагування влади на їхні звернення залежить здатність держави забезпечувати належний захист законних інтересів громадян. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та проаналізувавши правові норми, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить таких висновків. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ч. 2 ст. 25 Закону України «Про звернення громадян», громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані\~моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування\~моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом. Статтею 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею1167 ЦК України, відповідно до яких така шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, стосунків з оточуючими людьми та настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, існування причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно зі ст. ст.\~76,\~77,\~79,\~80,\~81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Стосовно доводів сторін та наданих ними доказів, суд зазначає насутупне. Згідно з\~ч.\~5\~ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Судовий розгляд адміністративної справи № 620/4921/24 Чернігівським окружним адміністративним судом було проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). За твердженням Відповідача ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.04.2024 про відкриття провадження № 620/4921/24 не отримував, про рішення суду від 08.05.2024 у справі № 620/4921/24 не знав, а тому був позбавлений можливості подати до суду свої заперечення та докази на їх підтвердження. Згідно з Довідкою старшого інспектора Чернігівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону Т. Кириченко від 07.06.2024 № 1438ВИХ-24 (а.с. 35) ухвала Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.04.2024 по справі № 620/4921/24 до електронного кабінету прокуратури не надходила. Таким чином Відповідач, будучи учасником справи № 620/4921/24, фактично участі у справі не брав, а тому згідно з ч. 5 ст. 82 ЦПК України, встановлені судом у цій справи обставини протиправності дій Відповідача щодо ненадання відповіді на звернення Позивача, можуть бути Відповідачем спростовані у загальному порядку. Водночас ч. 7 ст. 82 ЦПК України передбачає, що правова оцінка, надана судом певному факту, під час розгляду іншої справи не є обов`язковою для суду. Отже коли під час розгляду справи з`явилися докази, які дозволяють надати іншу оцінку певному юридичному факту, встановленому під час розгляду іншої справи, відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК України, суд не зобов`язаний дотримуватись правової оцінки певного факту, яку дав інший суд. За результатом комплексного аналізу норм ст. 82 ЦПК України, суд доходить висновку, що ч. 4 ст. 82 ЦПК України співвідноситься до ч. ч. 5 та 7 ст. 82 ЦПК України як загальна норма законодавства до спеціальних, а тому застосуванню у даному випадку підлягають спеціальні норми. Позовне провадження у цивільному процесі здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), зокрема у питанні подачі доказів, що є одним із визначальних стандартів та гарантій належного процесуального захисту прав та законних інтересів учасників цивільних правовідносин. Разом з відзивом на позовну заяву Відповідач надав до суду завірену копію листа від 06.03.2024 № 9-22/572вих-24 на адресу Позивача, зазначену ним у позовній заяві, з відміткою прокуратури про його відправлення (а.с. 37). У листі повідомлялося, що за результатами розгляду звернення Позивача про вчинення посадовими особами [INFO] підроблення матеріалів службової перевірки вагомих обставин, які б свідчили про вчинення кримінального правопорушення, не встановлено, відомості за заявою Позивача реєстрації в Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань не підлягають. Також разом з відзивом на позовну заяву Відповідач надав завірену копію листа від 22.05.2024 № 9-72/1294вих-24 на адресу Позивача з відміткою прокуратури про його відправлення (а.с. 38). У листі повідомлялося про результати повторного розгляду звернення Позивача від 24.02.2024, здійсненого на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.05.2024 у справі № 620/4921/24. Отже протиправність дій Відповідача по відношенні Позивача щодо ненадання йому відповіді на звернення свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами не доведено. Водночас, суд враховує, що ухвалене на користь Позивача судове рішення у справі № 620/4921/24, давало йому обгрунтовані підстави вважати поведінку Відповідача протиправною. Разом з тим, цивільне законодавство не містить вказівки на презумпцію наявності моральної шкоди і вона не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. Частина 1 ст. 1167 ЦК України і п. 4 постанови Пленуму ВСУ про моральну шкоду не дають підстав говорити про наявність презумпції протиправності дії (бездіяльності) завдавача моральної шкоди. Отже, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Крім того, однією із загальних умов цивільно-правової відповідальності є причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки. Це відповідає концепції причини-умови, яка існує у праві. Тобто, зміст причинного зв`язку полягає у тому, що вчинена неправомірна дія є головною причиною, яка призвела до завдання моральної шкоди. Суд критично оцінює твердження Позивача, що його перебування на стаціонарному лікуванні у ДУ «ТМО МВС України по Чернігівській області» у період з 02.05.2024 по 15.05.2024 з діагнозом, зазначеним у Виписці № 24/0806 (а.с. 8-11), є прямим безпосереднім наслідком протиправних дій Відповідача, оскільки відповідні докази суду не надані. Долучена Позивачем до відповіді на відзив копія аркуша із описом результатів медичного огляду (а.с. 48) не містить інформації про документ, частиною якого є аркуш, а також будь-яких ідентифікуючих відомостей щодо медичного закладу, пацієнта та лікаря, а тому не може бути належним доказом у справі. Надані Позивачем медичні документи свідчать про те, що він має ряд захворювань, періодично проходить лікування. Основний діагноз Позивачу встановлено у 2022 році, тобто раніше його звернення до Відповідача та визнання судом дій Відповідача протиправними. Позивач посилається на сам факт наявності рішення суду в адміністративній справі, яким встановлено протиправність дій Відповідача, та, фактично лише цією обставиною обгрунтовує заподіяння йому моральної шкоди. Згідно ч. 4\~ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. У постанові об`єднаної палати касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20 зроблено правовий висновок, що у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.04.2020 у справі № 180/1560/16-а. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Аналізуючи вищевказані обставини, суд не вбачає підстав для висновку, що стверджувані Позивачем пережиті ним негативні емоції внаслідок не отримання ним відповіді на звернення та ухвалення судом рішення про визнання дій Відповідача протиправними, досягли того рівня, який би свідчив про спричинення Позивачу моральної шкоди. Щодо визначення Позивачем розміру заподіяної моральної шкоди, суд враховує, що розмір відшкодування такої шкоди входить до предмета доказування, а тому навіть за умови відсутності підстав для покладення на Відповідача обов`язку відшкодування моральної шкоди, вважає за необхідне дати оцінку доводам Позивача. При цьому суд зауважує, що випадки та обставини, за яких може бути заподіяна моральна шкода, можуть бути різними, тому законодавець допускає відшкодування такої шкоди грішми, майном або в інший спосіб (ст. 23 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ), суди застосовують при розгляді справ \~Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~від 04.11.1950\~ та практику Суду як джерело права.\~ ЄСПЛ часто\~використовує інші\~способи залагодження\~моральної шкоди,\~зокрема нематеріальні.\~Так,\~у справах\~«Аміхалай проти\~Молдови» (20.04.2004), «Межнаріч \~проти \~Хорватії» (15.07.2005), «Білуха проти України» (09.11.2006) зазначено, що сам факт визнання порушення є достатньою компенсацією моральної шкоди. Верховний Суд у постанові від 27.11.2019 у справі № 554/4897/16-ц дійшов висновку, що задоволення судами в інших справах вимог позивача про визнання дій відповідача неправомірними та зобов`язання відповідача вчинити відповідні дії є свідченням відновлення порушених прав позивача. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»). Дослідивши та\~надавши оцінку\~наданим сторонами\~доказам,\~врахувавши наведені\~вище норми\~права,\~практику Верховного\~суду та\~ЄСПЛ,\~суд доходить\~висновку про\~те,\~що Позивачем\~не надано\~належних та\~допустимих доказів\~на підтвердження\~протиправності дій\~(бездіяльності)\~Відповідача,\~спричинення цими\~діями моральної\~шкоди,\~не доведено\~наявність причинного\~зв`язку\~між шкодою\~і протиправним\~діянням заподіювача,\~не обгрунтовано\~розмір заявленої\~до відшкодування\~моральної шкоди. Враховуючи, викладене суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позову. Згідно з ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Від сплати судового збору відповідач звільнений, згідно зі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому він не сплачувався. Оскільки у задоволенні позовних вимог суд відмовляє повністю, витрати на правову допомогу, згідно з Договором № 36/24 від 11.12.2024 (а.с. 12-15), мають бути покладені на Позивача.

Outcome: dismissed