Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-08 00:00:00

04.11.2024 позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, у якому просить звільнити її від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 13.04.2021 року № 459/3230/20. Крім цього, просить стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць, до повноліття дитини. В обґрунтування позову зазначає, що 18.07.2013 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 18.03.2019 у цивільній справі № 459/3504/19 було розірвано. Від подружнього життя у них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 25.02.2020 у цивільній справі № 454/646/19, яке набрало законної сили 27.03.2020, позов [PERSON] до позивачки про визначення місця проживання дитини було задоволено, визначено місце проживання сина [PERSON] з батьком [PERSON] . Згідно рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 13.04.2021р. у цивільній справі № 459/3230/20 було звільнено [PERSON] від сплати аліментів на користь позивачки на утримання сина [PERSON] , [INFO] . Крім того, вищевказаним рішенням вирішено стягувати із позивачки на користь відповідача аліменти на утримання сина у розмірі 4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць, починаючи з 27.03.2019 до повноліття дитини на підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23.09.2019. Виконавчий лист за рішенням про стягнення із неї аліментів не видавався та не був пред`явлений до примусового виконання. Окрім цього зазначила, що 13.09.2024 рішенням суду визначено місце проживання малолітнього [PERSON] із матір`ю [PERSON] . Позивачка зазначає, що син повністю перебуває на її утриманні та вихованні, у зв`язку із чим вважає, що її необхідно звільнити від сплати аліментів на утримання сина. Тому, просила позов задовольнити. Ухвалою від 18.11.2024 судом відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судовий розгляд з викликом сторін. 07.01.2025 сторони в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про розгляд даної справи, підтвердження чого міститься в матеріалах справи. Представник позивачки - адвокат Гуменюк О. Р. подав заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, вказавши, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судові засідання не з`являвся, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується рекомендованими повідомленнями які повернулись на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім цього, судові повістки скеровувалися відповідачу до військової частини [NUMBER] , де він проходить військову службу, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (судової повістки), які містяться в матеріалах справи. Заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності відповідач не подавав, про причини неявки не повідомляв. Також відповідачем не було подано відзиву на позов. Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25.04.2018 у справі №800/547/17 направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Таким чином, суд вважає, що відповідач є повідомлений про розгляд справи належним чином. Як передбачено ч. 1 ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе здійснити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки усіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його оголошення. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оскільки повне рішення виготовлено 09 січня 2025 року, то незважаючи на те, що судове засідання відбулося 07 січня 2025 року, датою ухвалення даного рішення є саме 09 січня 2025 року в силу ч. 5 ст. 268 ЦПК України. Суд, дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.07.2013, який було розірвано рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 18.03.2019 (а. с.7 ). Рішенням Сокальського\~районного суду\~Львівської області\~від 25.02.2020,\~яке набрало\~законної \~сили 27.03.2020,\~визначено місце\~проживання [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~з батьком\~ [PERSON] у\~ [ADDRESS] (а. с. 9-12). Згідно з рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 13.04.2021, яке набрало законної сили 14.05.2021, у справі №459/3230/20 [PERSON] було звільнено від сплати аліментів та вирішено стягувати з позивачки на користь відповідача [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць, до повноліття дитини (а. с. 13-14). Як вбачається із супровідного листа, виданого Червоноградським міським судом Львівської області від 20.11.2023 у цивільній справі № 459/3230/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів, виконавчий лист відповідачу не видавався (а. с. 15 ). Із акту №2409/07 від 29.05.2024, виданого КП «Червонограджитлокомунсервіс» Виконавчого комітету Шептицької (Червоноградської) міської ради встановлено, що позивачка [PERSON] та її син [PERSON] фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] проживає за вказаною адресою без реєстрації (а. с. 18). Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 13 вересня 2024 року, яке набрало законної сили 21.10.2024, визначено місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а. с. 16-17). Позивачка просить звільнити її від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , оскільки на даний час дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні, а також у зв`яку із вказаним просить стягувати аліменти з відповідача на утримання сина. При ухваленні рішення суд керується наступним. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХП від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Судом встановлено, що згідно рішення Червоноградського міського суду від 13 вересня 2024 року, яке набрало законної сили 21.10.2024, малолітній син [PERSON] , [INFO] проживає із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до\~статті 197 СК України\~з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Відповідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для припинення сплати аліментів. Наявність рішення про стягнення аліментів не є перешкодою для вирішення спору про припинення такого стягнення і стягнення аліментів на користь іншого з батьків, бо саме у зміні обставин, які існували на момент ухвалення першого рішення, полягає новий спір. Таке припинення стягнення аліментів можливе тоді, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю утримує. У такому разі відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача. Висновки щодо застосування вказаних норм матеріального права викладені у постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №477/1165/20, від 03 лютого 2021 року у справі №125/2525/18,від 26 грудня 2019 року у справі №219/6287/17, від 26 вересня 2019 року у справі №760/32225/18, від 27 лютого 2019 року у справі №307/1186/17, від 3 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18 від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21. Стягнення з позивачки аліментів на утримання дитини, за умови, що ця дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні, суперечить нормам статті 181 СК України, згідно з якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, провадження № 61-3738св22, від 22 листопада 2022 року у справі № 188/1029/19, провадження № 61-11986св20, від 12 травня 2023 року у справа № 686/12480/22, провадження № 61-12518св22. На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки щодо звільнення її від сплати аліментів є обґрунтованими, оскільки фактичне проживання дитини з особою, яка зобов`язана сплачувати аліменти на утримання цієї ж дитини на користь особи, з якою дитина на час ухвалення рішення про стягнення аліментів проживала, і настання цих обставин впливає на припинення для позивачки сплати періодичних платежів, зокрема аліментів на утримання сина. Враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивачки, звільнивши її від сплати аліментів шляхом припинення стягнення з позивачки на користь відповідача аліментів на утримання сина [PERSON] . Окрім цього, позивачка просить прийняти рішення, яким стягувати з відповідача аліменти на утримання сина, оскільки самостійно він участі в утриманні та забезпеченні дитини матеріально не бере Вирішуючи позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно до ч.3 ст. 182 СК України при вирішенні питання стягнення аліментів, суд виходить з того, з ким проживає дитина. Відповідно до пункту 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Відповідно до постанови Верховного Суду від 4 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16) за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Сімейним кодексом України визначено, що обов`язок по утриманню дітей покладено рівною мірою на батьків. Так, відповідно до статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів. 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тобто як відповідач так і позивач повинні утримувати свою дитину. За відсутності домовленості кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за рішенням суду у частці від доходу матері, батька або у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 3 ст. 77, ч. 1 ст. 79 СК України аліменти сплачуються щомісячно та присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Аналізуючи зібрані у справі докази та встановлені судом обставини, суд дійшов переконання, що відповідач [PERSON] є особою працездатного віку, а відтак є фінансово спроможним та в змозі утримувати матеріально сина. Разом з цим, відповідач не з`явився до суду, не спростував обставини, викладені у позовній заяві. Суд наголошує, що обов`язок утримувати спільних дітей є рівною мірою обох батьків. При цьому суд враховує, що виховання дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження на того з батьків, з ким проживає дитина, у зв`язку з чим з`являється певний дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє з батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного, в даному випадку на батька. Враховуючи вищенаведене, з метою забезпечення умов життя, достатніх для розвитку дитини, а також те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою як матері, так і батька, з відповідача на користь позивачки слід стягувати аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, сплачений позивачкою судовий збір згідно з квитанцією № 6 від 09.11.2024 в сумі 1211,20 гривень підлягає стягненню з відповідача у користь позивачки в силу приписів ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved