Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-09 00:00:00

19.03.2024 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням та встановлення порядку користування. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що на підставі договору дарування частки квартири від 27.11.2020, йому належить на праві приватної власності 1/2 частка квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Інша 1/2 частка цієї квартири належить на праві приватної власності відповідачеві [PERSON] , внуку позивача. На даний час між позивачем та відповідачем, тобто між співвласниками квартири, склалися складні стосунки і вони не можуть дійти згоди щодо порядку користування спірною квартирою. Відповідач повністю відмовляється приймати участь у витратах по оплаті комунальних послуг та не сплачує такі витрати вже доволі тривалий час, наразі його місцезнаходження позивачу невідоме. Позивач має у власності та, відповідно користується, лише 1/2 часткою квартири, проте комунальні послуги нараховуються щодо всієї площею квартири, а він самостійно їх сплачувати не має можливості. У зв`язку з цим, позивач просить суд усунути йому перешкоди у здійсненні права користування житловим приміщенням та виділити в його користування житлову кімнату № 6 загальною площею 14,8 м2 та житлову кімнату № [NUMBER] загальною площею 9,28 м2, а у користування відповідача житлову кімнату № [NUMBER] загальною площею 21,29 м2, залишивши у загальному користуванні кухню (7,8 м2), санвузол (2,93 м2), коридор (6,76 м2), комори (по 0,4 м2). Ухвалою суду від 29.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання (а.с. 17-18). Ухвалою суду від 20.08.2024 закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті (а.с. 31-32). Від позивача в матеріалах справи міститься заява про проведення підготовчого засідання та усього подальшого розгляду справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи, клопотань не має. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзиву від нього не надходило, як і не надходило будь-яких інших клопотань, в тому числі й про відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, дослідивши наявні письмові матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі договору дарування частки квартири від 27.11.2020, позивачеві [PERSON] на праві приватної власності належить 1/2 частка квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.\~7-9). Вказане також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 234494372 від 27.11.2020 (а.с. 11). Згідно копії листа про розгляд звернення Департаментом реєстраційних послуг № Д-015 від 13.01.2023, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані позивач та відповідач (а.с. 12). Зареєстроване місце проживання відповідача за вказаною вище адресою також підтверджується і відповіддю Департаменту реєстраційних послуг Управління державної реєстрації фізичних осіб від 25.03.2024, наданою на запит суду (а.с. 16). Відповідно до копії витягу з технічного паспорту на квартиру, виготовленого станом на 10.02.2000, та в який внесена інформація за даними ТОВ ЗМБТІ станом на 01.01.2013, власниками квартири є [PERSON] та [PERSON] (відповідач по справі) в рівних частках, по 1/2 (а.с. 13). З копії експлікації приміщень квартири вбачається, що вона складається з таких приміщень: коридор (6,76 м2), дві комори (по 0,40 м2), кухня (7,80 м2), кімнати (21,29 м2), кімнати (14,80 м2), кімнати (9,28 м2), санвузла (2,93 м2). Загальна площа становить 63,66 м2. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.\~ч. 1-2 ст. 319 ЦК України). Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, що складає єдине ціле. Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Приписами ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Щодо поділу майна, то, згідно ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: 1)\~множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок два співвласники); 2) єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. За змістом наведених норм, виділ частки зі спільного майна це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частці в праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність і особа стає власником відокремленого майна. Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що кожний учасник отримує в натурі майно, що відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт. Частка, що виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, що залишається в іншого власника (власників), у розумінні ст. 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06.10.2021 у справі №\~336/1136/19, що суд враховує на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України при застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин. Крім того, суд також враховує постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.08.2023 у справі № 128/2735/20, в якій зроблено висновок, що «…. відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій на наведене уваги не звернули, не врахували, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється». До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 19.05.2021 у справі №\~501/2148/17, від 28.07.2021 у справі № 310/7011/17. В рамках даної справи позивач пред`явив позовні вимоги саме про виділ в його користування та в користування відповідача житлових приміщень, що відповідають їх часткам в квартирі. Позовних вимог про поділ квартири в натурі між сторонами в порядку ст.\~367 ЦК України [PERSON] не заявлено. При цьому у позові [PERSON] хибно посилається на статті 369, 370, 372 ЦК України, що передбачають здійснення права спільної сумісної власності, адже з матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли відносини щодо спільної часткової власності. Ці правовідносини регулюються іншим нормами чинного цивільного законодавства, в тому числі й ЦК України. Згідно частин 1-2 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. В даному ж випадку частки виділені, по 1/2 кожному зі співвласників, відповідно, суду незрозуміло, чому при рівних частках позивачеві повинні бути виділені в користування кімнати, загальна площа яких становить 24,08 м2 (14,8 м2 + 9,28 м2), а відповідачеві лише 21,29 м2. Жодних обґрунтованих доказів саме такої позиції позивача ним не надано. Суд також зазначає, що позивачем не надано жодних документальних доказів на підтвердження того, хто саме є власником іншої 1/2 частки квартири, адже лише з його слів другим співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] є його внук, відповідач по справі. Сам факт реєстрації місця проживання відповідача у спірній квартирі не є належним та допустимим доказом того, що він є і співвласником даної квартири. Відомості, наявні в копії витягу з технічного паспорту на квартиру, виготовленого станом на 10.02.2000, та в який внесена інформація за даними ТОВ ЗМБТІ станом на 01.01.2013, не дають підстав для висновку, що особи, зазначені у ньому, є саме власниками даного житлового приміщення. Окрім цього, ці дані є застарілими, адже містять відомості станом на 01.01.2013. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи досліджені докази у сукупності через призму заявлених позовних вимог, суд констатує, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed