Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 18 червня 2018 року звернувшись до Богуславського районного суду Київської області з позовом до Акціонерного товариства "Укртрансгаз", просить стягнути з відповідача на його користь 101 520 гривень 94 коп. середнього заробітку за період з 01.09.2017 року по 31 грудня 2018 року\~ та 50 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він працював у відповідача на посаді інженера групи метрології дільниці автоматизації виробництва та телемеханіки Богуславського промислового майданчика Золотоніського виробничого управління магістральних газопроводів та був незаконно звільнений з роботи наказом начальника Золотоніського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів №40-к від 06.05.2015. Богуславський районний суд Київської області своїм рішенням від 10.11.2015\~ по справі №358/1223/15-ц задовольнив його позов до ПАТ «Укртрансгаз» та поновив\~ на роботі з 06 травня 2015 року.\~ Рішенням від 31.08.2017 по справі №358/630/17 Богуславський районний суд Київської області, спираючись на рішення Богуславського районного суду від 10.11.2015 по справі №358/1223/15-ц, задовольнив його позов до ПАТ «Укртрансгаз» та постановив стягнути з відповідача на його користь 217 416, 26 грн. середнього заробітку, 35 581,55 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та 10 000 грн. моральної шкоди. 19.01.2018 Апеляційний суд Київської області своєю постановою по справі №22ц780/79/2018 змінив рішення Богуславського районного суду по справі №358/630/17 від 31.08.2017 і постановив стягнути з ПАТ «Укртрансгаз» на його користь 291 929,35 грн. середньої заробітної плати. В решті, рішення Богуславського районного суду від 31.08.2017 залишено без змін. Позивач також зазначає, що він перебуває на службі в Збройних Силах України за контрактом, що підтверджується\~ довідкою Богуславського РВК та копіями контрактів,\~ а тому згідно ст.119 КЗпП за ним повинно зберігатися місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, на якому працював до призову. Однак, незважаючи на те, що згідно рішення суду та наказу начальника Золотоніського ЛВУ МГ, він перебуває в трудових відносинах з АТ «Укртрансгаз», всупереч діючих нормативних актів (ст. 43 Конституція України, ст.ст. 115, 119 КЗпП України, ст. 21 Закону України «Про оплату праці») заробітна плата йому не виплачується з 01 вересня 2017 року, що\~ призвело до втрати ним нормальних життєвих зав`язків і вимагало додаткових зусиль для організації його життя та завдало йому моральної шкоди, яку він оцінює в 50 000 гривень (Т1, а.с. 1-20). Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 19.06.2018, вищевказані матеріали заяви передані для розгляду судді Тітову М.Б. (Т1, а.с. 22). 27 грудня 2018 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, зокрема, розрахунок заборгованості по заробітній платі станом на 31 грудня 2018 року у розмірі 206 826 (двісті шість тисяч вісімсот двадцять шість)\~ грн. 56 коп., що по суті є збільшенням розміру позовних вимог (Т1, а.с. 94-95). Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 04 січня 2019 року у по справі №358/878/18 задоволено позов [PERSON] до ПАТ «Укртрансгаз» та постановлено стягнути Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на користь [PERSON] 206826 гривень 56 коп. середнього заробітку за період з 01.09.2017 року по 31 грудня 2018 року та 10 000 гривень моральної шкоди, всього 216 826 (двісті шістнадцять тисяч вісімсот двадцять шість) гривень 56 коп. Також, стягнуто із Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на користь держави судовий збір у розмірі 3 252 (три тисячі двісті п`ятдесят дві) гривні 39 коп (а.с.103-105). Згідно постанови Київського апеляційного суду від 29 травня 2019 року, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртрансгаз»\~ в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Черкаситрансгаз» залишено без задоволення, рішення Богуславського районного суду Київської області від 04 січня 2019 року залишено без змін (Т1, а.с. 160-166). 22 липня 2019 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду, касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укртрансгаз» задоволено частково. Рішення Богуславського районного суду Київської області від 04.01.2019 та постанову Київського апеляційного суду від 29.05.2019 скасовано та постановлено справу №358/878/18 передати\~ на новий розгляд\~ до суду першої інстанції (Т1, а.с. 229-233). 12 липня 2021 року справа надійшла до Богуславського районного суду Київської області (Т1,\~ а.с. 247). Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 13.07.2021, вищевказані матеріали справи\~ передані для розгляду судді [PERSON] . Останнім справа по суті не розглянута (Т1, а.с. 249). 25.06.2024 по справі на підставі розпорядження № 123 керівника апарату суду здійснений повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку із звільненням судді [PERSON] \~ рішенням ВРП від 18.06.2024 на підставі п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України (Т2, а.с.1). 26.06.2024 згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначено суддю Романенко К.С. (Т2, а.с.2). Ухвалою судді Богуславського районного суду Київської області Романенко К.С. від\~ 02 жовтня 2024 року прийнято справу до свого провадження, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст.279 ЦПК України (Т 2, а.с. 3). 10.10.2024 на адресу суду від позивача [PERSON] надійшло клопотання про перехід до розгляду справи\~ у\~ порядку загального позовного провадження (Т 2, а.с. 5-6). Згідно ухвали суду від 10.10.2024 у задоволенні клопотання позивача Прядка І.В. - про\~\~ перехід від розгляду справи в порядку спрощеного провадження у загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до АТ «Укртрансгаз» про стягнення заробітної плати та моральної шкоди, відмовлено (Т 2, а.с. 7). 21 жовтня 2024 року до суду від [PERSON] надійшла заява, в якій позивач просить справу за його позовом розглянути на його користь згідно заявлених ним позовних вимог та додатково зазначає, що ВС скасував рішення судів першої та апеляційної інстанції на підставі того, що нібито їм не надано відповідачу доказів щодо проходження військової служби в лавах ЗСУ, однак дані докази у вигляді відповідних довідок та контрактів містяться в матеріалах судової справи, відповідач з ними ознайомлений в процесі судового провадження, зауважень не висловлював, додав копії листів та копії підтвердження поштового вручення (Т. 2, а.с.10-18). 25 листопада 2024 року на підставі ухвали суду у [PERSON] витребувано докази, що\~ належним чином підтверджують факт направлення відповідачу заяви про уточнення позовних вимог (заяви про збільшення позовних вимог) та додані до неї документи, що відповідає вимогам ч.5 ст.49 ЦПК України. Продовжено строк судового провадження в справі №358/878/18 до 26.12.2024. (Т. 2, а.с.19-20). 16 грудня 2024 року на адресу суду від [PERSON] надійшла заява з додатками на виконання ухвали суду про витребування доказів від 25.11.2024 року по справі № 358/878/18, з якої вбачається, що позивачем [PERSON] 27 листопада 2024 року було надіслано на адресу АТ «Укртрансгаз» заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог від 27.12.2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення\~ від 27.11.2024 та описом поштового відправлення №0970100034556 від 27.11.2024 (Т2, а.с.22, 23-24). Згідно ухвали суду від 26 грудня 2024 року у [PERSON] витребувано належним чином завірену копію контракту про проходження [PERSON] військової служби у Збройних силах України\~ включно по 31 грудня 2018 року, а також докази про інформування відповідача про наявність відповідного контракту. Продовжено строк судового провадження в справі №358/878/18 до 17.01.2025 (Т. 2, а.с.19-20). 08 січня 2024 року до суду від [PERSON] на виконання ухвали суду про витребування доказів надійшла заява з додатками, а саме завіреними копіями контрактів і доказами інформування відповідача про них, копії рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень. Представник відповідача до суду відзив/заперечення на заяву про збільшення позовних вимог\~ не надіслав. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, представлені сторонами на виконання вимог ст. ст. 76, 81 ЦПК України, які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають\~ задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частин 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді інженера групи метрології дільниці автоматизації та телемеханіки Богуславського промислового майданчика Золотоніського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів філії УМГ «Черкаситрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» та наказом начальника Золотоніського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів філії УМГ «Черкаситрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» від 06 травня 2015 року № 40-к [PERSON] був звільнений з посади інженера групи метрології дільниці автоматизації та телемеханіки Богуславського промислового майданчика Золотоніського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів філії УМГ «Черкаситрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, відповідно до пункту 3 ст. 40 КЗпП України (Т1, а.с. 41-42). Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 10.11.2015 по справі №358/1223/15-ц\~ позов [PERSON] \~ до ПАТ «Укртрансгаз» було задоволено, скасовано наказ начальника Золотоніського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів №40-к від 06.05.2015 року про звільнення з роботи [PERSON] та поновлено [PERSON] на роботі на посаді інженера групи метрології дільниці автоматизації виробництва та телемеханіки Богуславського промислового майданчика Золотоніського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів з 06 травня 2015 року. У відповідності до ч. 5 ст. 235 КЗпП України та п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України допущено негайне виконання рішення суду про поновлення на роботі [PERSON] (Т1, а.с. 5-7). 08 грудня 2016 року Апеляційний суд Київської області\~ розглянув апеляційну скаргу ПАТ «Укртрансгаз» та своєю ухвалою залишив рішення Богуславського районного суду від 10.11.2015 року без змін. На виконання рішення Богуславського районного суду Київської області від 10 листопада 2015 року начальником Золотоніського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів філії «Черкаситрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» Кодацьким М. П. 19 травня 2016 року видано наказ №55-К про поновлення [PERSON] на роботі. Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року у справі № 358/1223/15-ц було відкрито касаційне провадження у справі за позовом [PERSON] до ПАТ «УКРТРАНСГАЗ», третя особа - [INFO] , про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди, витребувано з Богуславського районного суду дану цивільну справу та зупинено виконання рішення Богуславського районного суду Київської області від 10 листопада 2015 року до закінчення касаційного провадження. Постановою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» залишено без задоволення, а рішення Богуславського районного суду Київської області від 10 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 грудня 2016 року без змін. Постановлено поновити виконання рішення Богуславського районного суду Київської області від 10 листопада 2015 року. Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 31.08.2017 по справі №358/630/17 задоволено позов [PERSON] до ПАТ «Укртрансгаз» та постановлено стягнути з відповідача на користь позивача 21 7416,26 грн. середнього заробітку, 3 5581,55 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та 10 000 грн. моральної шкоди (Т1, а.с. 8-10). 19.01.2018 Апеляційний суд Київської області своєю постановою по справі №22ц780/79/2018 змінив рішення Богуславського районного суду по справі №358/630/17 від 31.08.2017 і постановив стягнути з ПАТ «Укртрансгаз» на користь позивача 291 929,35 грн. середнього заробітку за період з 06 травня 2015 року по 31 серпня 2017 року. В решті рішення Богуславського районного суду від 31.08.2017 залишено без змін (Т., а.с. 11-15). Крім того, вищевказаним рішенням встановлено, що 11 травня 2015 року позивача було мобілізовано до лав Збройних Сил України для проведення антитерористичної операції, що підтверджується наказом військового комісара [INFO] від 11.05.2015 року №22 та довідкою т.в.о військового комісара [INFO] від 27.02.2017 року №35, які свідчать, що позивач відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», на підставі Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію» - 11 травня 2015 року був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації [INFO] і проходив\~ військову службу у військовій частині польова пошта [NUMBER] по 04.08.2016 року. Згідно з копіями контрактів про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб офіцерського складу від 20 червня 2017 року, від 13 лютого 2018 року та довідки № 1 від 02.01.2019, [PERSON] перебував на військовій службі за контрактом на посаді начальника відділення забезпечення [INFO] з 04 серпня 2016 року і по даний час (02 січня 2019 року) (Т1, а.с. 17-18,19-20, 98). Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження № 61-11827ск18 у цивільній справі №358/630/17 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 19 січня 2018 року у справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Укртрансгаз» про стягнення заробітної плати та моральної шкоди. Постановою Верховного Суду від 20 травня 2019 року касаційні скарги [PERSON] та ПАТ «Укртрансгаз» залишено без задоволення, а рішення Богуславського районного суду Київської області від 31 серпня 2017\~ року\~ в незмінній частині та постанову Апеляційного суду Київської області від 19 січня 2018 року залишено без змін. Відомості про нарахування та виплату середнього заробітку [PERSON] за період з 01 вересня 2017 року по 31 грудня 2018 року відсутні. Відомості про нарахування та виплату заробітної плати [PERSON] за період з 01.09.2017\~ по 31.12.2018 року відсутні. З матеріалів справи вбачається, що відповідач визнає факт невиплати заробітної плати\~ [PERSON] , а також свою позицію мотивує тим, що сам факт поновлення [PERSON] на роботі не надає роботодавцю правових підстав та не створює обов`язку нарахування йому заробітної плати як такої, якщо він не виконував роботи. Крім того, ПАТ «Укртрансгаз» мотивують, що їм не було відомо про проходження [PERSON] військової служби, та не було надано позивачем відповідних контрактів включно по 31.12.2018.\~ Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] надав суду достатні докази, які підтверджують той факт, що його 11 травня 2015 року було мобілізовано до лав Збройних Сил України для проведення антитерористичної операції на сході країни і те, що він в подальшому, зокрема в період з 01.09.2017 по 31.12.2018 перебував на службі в ЗСУ за контрактом, про що достеменно було відомо відповідачу. В матеріалах справи наявні контракти про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб офіцерського складу від 20 червня 2017 року (з 26.07.2017 по 25.01.2018) та\~ від 13 лютого 2018 року (з 26.01.2018 по 25.07.2018) (Т.1, а.с.63-64, 65-66). З довідки військового комісара [INFO] [PERSON] від 05.06.2018 №90, вбачається, що [PERSON] відповідно до контракту від 27.01.2018 перебуває в списках особового складу [INFO] та проходить службу в [INFO] на посаді начальника відділення забезпечення (Т.1, а.с.67). Згідно витягу з наказу військового комісара [INFO] [PERSON] за № 99 від 01.08.2018, [PERSON] прибув у відрядження до ВЧ [NUMBER] [ADDRESS] у розпорядження командира військової частини, для виконання службових завдань, терміном на 46 діб з 02 серпня 2018 року по 16 вересня 2018 року (Т1, а.с 58). Крім того, з довідки виданої\~ т.в.о. військового комісара [INFO] [PERSON] №1 від 02.01.2019, [PERSON] дійсно перебуває на військовій службі за контрактом в [INFO] на посаді начальника відділення забезпечення з 04 серпня 2016 року і по 02 січня 2019 року. (Т1, а.с. 98). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] неодноразово інформував відповідача через структурні підрозділи про проходження ним військової служби у Збройних силах України, що підтверджено копіями відповідних звернень від 01.02.2017 та 30.03.2017, а також копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень (Т2, а.с.13-14,15-17). Вирішуючи заявлені вимоги суд керується наступними правовими нормами. Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зі змісту цієї правової норми вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни початку та завершення мобілізації, демобілізації та час дії особливого періоду. Верховний Суд однозначно сформулював правову позицію щодо тлумачення поняття «особливий період», а саме в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17) установлено, що особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію» (Указ № 303/2014). Також у цій справі наголошується, що Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав. Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За останні два календарні місяці роботи, які передували місяцю мобілізації, середньоденна заробітна плата позивача складала 306,96 гривень (6413 + 6172,17 : 41 = 306,96 грн.), що було встановлено\~ рішенням Богуславського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року по справі №358/630/17. З урахуванням відкоригованої середньоденної заробітної плати в зв`язку з підвищенням посадових окладів з 01 вересня 2017 року по 31 грудня 2018 року, що підтверджено довідкою відповідача (Т1, а.с.28), збережений середній заробіток позивача з урахуванням індексації заробітної плати та з відрахуванням військового збору становить 193\~ 404,87 гривень згідно розрахунку позивача, який приймається судом до уваги (Т1, а.с. 94-95). При розгляді справи по суті встановлено, що із позивачем [PERSON] не було проведено розрахунку по заробітній платі починаючи з 01 вересня 2017 року по 31 грудня 2018 року. У частині другій статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту». Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, у яких вони працювали на час призову. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадку, якщо заробітна плата працівникові не була виплачена своєчасно і затримання виплати складає один і більше календарних місяці, то за порушення термінів виплати заробітної плати нараховується компенсація, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року. Згідно приписів пункту 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: п.2) компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року встановлено, що за останні два календарні місяці роботи, які передували місяцю мобілізації, середньоденна заробітна плата позивача складала 306 грн. 96 коп. (6413 + 6172 грн. 17 коп. : 41 = 306 грн. 96 коп.) Відповідно до довідки АТ «Укртрансгаз» розмір посадового окладу позивача 01 вересня 2017 року по 30 листопада 2017 року становив 9 932 грн. на місяць, а 01 грудня 2017 року по 30 червня 2018 року 10 158 грн. (Т. 1, а.с. 28) Однак, незважаючи на те, що згідно рішення суду та наказу начальника Золотоніського ЛВУ МГ, [PERSON] у вказаний період часу перебував в трудових відносинах з АТ «Укртрансгаз», всупереч діючих нормативних актів (ст. 43 Конституція України, ст.ст. 115, 119 КЗпП України, ст. 21 Закону України «Про оплату праці») заробітна плата йому не виплачувалася з 01 вересня 2017 року. Так, судом встановлено, що станом на 27 грудня 2018 року позивачем було здійснено розрахунок заборгованості по заробітній платі починаючи з 01 вересня 2017 року по 31 грудня 2018 року у розмірі 206 826 (двісті шість тисяч вісімсот двадцять шість)\~ грн. 56 коп., що по суті є збільшенням розміру позовних вимог, який станом на 26 грудня 2024 року подано у відповідності до вимог статті 49 ЦПК України та надано суду докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів відповідачу (Т 2, а.с.22, 23 -24 ). Збережений середній заробіток з урахуванням індексації заробітної плати та з відрахуванням військового збору становить 193 404 грн. 87 коп., що підтверджується розрахунком позивача (Т.1, а.с. 94 -95). Компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати згідно розрахунку позивача становить 13 421,69 грн. (Т 1, а.с.94-95). За таких підстав суд прийшов до висновку про нарахування позивачу компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, оскільки компенсація є складовою частиною структури заробітної плати і нараховується незалежно від вини підприємства. Таким чином,\~ загальна сума середнього заробітку, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача за період з 01 вересня 2017 року по 31 грудня 2018 року з урахуванням\~ індексації заробітної плати та компенсації у зв`язку із затримкою її виплати, становить 206 826 гривень 56 коп. Так, доводи сторони відповідача стосовно того, що відповідачу було невідомо місце перебування позивача після поновлення на роботі, спростовують встановленими обставинами справи,\~ крім того, факт перебування [PERSON] на військовій службі також було встановлено рішеннями суду, що набрали законної сили (№ 358/1223/15-ц від 10.11.2015; №358/630/17 від 31.08.2017), а тому відповідно до приписів цивільного законодавства такі не потребують доведення. Оскільки виплата позивачу належних йому платежів не була здійснена, то як наслідок позивач\~ отримав право на компенсацію моральної шкоди (ст.237-1 КЗпП). Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як роз`яснено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Як роз`яснює п. 13 Постанови Пленуму Верхового Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237 - 1 КЗпП (322 - 08) (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин(незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо ), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом ( STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року ). Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів. Вирішуючи спір в частині визначення розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом. Наразі немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Тому будь-яка компенсація моральної шкоди може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Судом встановлено, що відповідач не здійснив своєчасний розрахунок по заробітній платі, що у свою чергу спричинило моральні страждання [PERSON] , а тому суд прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5000 грн. З огляду на викладене, суд вважає, що на користь позивача має бути присуджено до стягнення на відшкодування моральної шкоди в розмірі - 5 000 гривень. Такий розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди суд вважає співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні позивачу, а також таким, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить із наступного. Судовий збір у розмірі 3 252 гривні 39 коп., згідно постанови державного виконавця Печерського районного відділу ДВС\~ міста Київ ГТ управління юстиції у місті Києві Коваль Л.І. від 24.04.2019 (ВП58455302) сплачено ПАТ «Укртрансгаз» на користь держави, тому такі витрати не підлягають до стягнення. Що стосується понесених позивачем витрат на правничу допомогу у справі, позивачем заявлено лише попередній (орієнтовний) їх розрахунок. Враховуючи наведене та

Outcome: partial