Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-08 00:00:00

30.09.2024 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява .яка подана в інтересах [PERSON] адвокатом Ішбулатовою Світланою Рустамівною до [PERSON] , в якій представниця позивачки просила суд визнати квартиру [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , та в порядку поділу майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача судові витрати на загальну суму 29689,05 грн. В обґрунтування вимог посилається на те, між нею та відповідачем, 15 липня 2008 року, Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №163. В подальшому, Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 14.02.2022 року по цивільній справі №490/8689/21, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. В період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення введення спільного господарства, за спільні кошти, подружжям було придбано майно, в ому числі і двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (загальною площею 55,3 кв.м., житловою площею 30,7 кв.м.) на підставі договору купівлі-продажу №15 від 11.02.2013 року, укладеним між ТОВ «Компанія Парадіз» з однієї сторони та [PERSON] , з іншої. Представниця позивачки вказує, що позивачка не може дійти згоди з колишнім чоловіком, щодо поділу вказаного майна. В обгрунтування необхідності відходу від засади рівності часток подружжя зазначає, що участь відповідача у вихованні дітей обмежена аліментами у сумі по 1800 грн., основні обов`язки щодо виховання, забезпечення утримання, лікування, реабілітації та фізичного і духовного розвитку дітей фактично виконує позивачка, витрати на утримання дітей значно перевищують розмір сплачених аліментів, спірна квартира фактично використовується лише позивачкою та дітьми. Посилається на приписи статтей 60, 63, 69-71 Сімейного кодексу України, статті 82, 364 ЦК України. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.09.2024 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. 30.09.2024 року матеріали справи передано на розгляд судді. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 03.10.2024 року справу суддею прийнято до свого провадження та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02.12.2024 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач, який повідомлений судом належним чином про час, місце та дату слухання справи, в судове засідання не з`явився, про наявність поважних причин, які перешкоджають явці в судове засідання суду не повідомив. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 223 ЦПК України, суд розглядає справу за відсутності відповідача. В судовому засіданні представниця позивачки [PERSON] - адвокат Ішбулатова С.Р. позовні вимоги підтримала з підстав наведених в позовній заяві, просила позов задовольнити. Зазначила, що позивачкою здійснюються втитрати на виховання, забезпечення утримання, лікування, реабілітації та фізичного і духовного розвитку дітей в значно більшій сумі ніж аліменти, які виплачує відповідач, який не надає жодної допомоги крім сплати аліментів. При цьому, докази витрат на дітей позивачка не збирає, а тому надати до суду не може. Також, на уточнюючі запитання суду повідомила, що позивачка не зверталася до суду з позовом до відповідача з вимогами щодо збільшенння розміру аліментів на дітей та про стягнення додаткових витрат на утримання дітей. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог, та зазначених обставин, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 15 липня 2008 року було укладено шлюб, який зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №163. Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 лютого 2022 року по цивільній справі №490/8689/21, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Від шлюбу сторони мають двох дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження виданих Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції серії [NUMBER] виданого 20.11.2008 року та серії [NUMBER] виданого 09.01.2014 року відповідно. Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 лютого 2022 року було частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі по 1800,00 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 26.10.2021 року і до досягнення дітьми повноліття. Згідно Договору купівлі-продажу майнових прав №15 від 11 лютого 2013 року ТОВ «Компанія Парадіз» продало, а [PERSON] купив майнові права об`єкт нерухомого майна квартиру в будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] , з визначеними характеристиками. Загальна вартість майнових прав за даним договором складає 279800,00 гривень. Актом прийому-передачі квартири №80 від 31 жовтня 2013 року, ТОВ «Компанія Парадіз» на виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав №15 від 11 лютого 2013 року передало, а [PERSON] прийняв двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 55,3 кв.м., житловою площею 30,7 кв.м. Розрахунки за договором виконані в повному обсязі. Сторони підтверджують, що матеріальних та фінансових претензій один до одного не мають. Як вбачається з свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 18.11.2013 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідач [PERSON] є власником двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто Використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Також суд враховує правові висновки, викладені в постанові Великої палати Верховного суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17, зокрема, те що, у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно (яке включає в себе зокрема майнові права та зобов`язання), яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц. Крім того, Верховний Суд України у постанові від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 вказує, що у сімейному праві діє презумпція права спільної сумісної власності майна подружжя, що не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. Таким чином, той з подружжя, хто оспорює презумпцію права спільної сумісної власності, повинен доводити в суді обставини, проти яких заперечує. Судом встановлено, що майнові права на квартиру [ADDRESS] , у відповідача виникли на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №15 від 11 лютого 2013 року укладеного між відповідачем та ТОВ "компания "Парадиз", тобто в період шлюбу з позивачкою. За такого, оскільки нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] було набуте сторонами під час перебування в шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за кожним із співвласників права власності на 1/2 частину. Щодо підстав для відступу від рівності часток подружжя при його поділі, на наявності яких та відповідно застосуванні, наполягає представниця позивачки, а саме: участь відповідача у вихованні дітей обмежена аліментами у сумі по 1800 грн., основні обов`язки щодо виховання, забезпечення утримання, лікування, реабілітації та фізичного і духовного розвитку дітей фактично виконує позивачка, витрати на утримання дітей значно перевищують розмір сплачених аліментів, спірна квартира фактично використовується лише позивачкою та дітьми, суд зазначає таке. Статтею 70 СК України встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, представницею позивачки заявлено про здійснення позивачкою витрат на виховання, забезпечення утримання, лікування, реабілітації та фізичного і духовного розвитку дітей в значно більшій сумі ніж аліменти, які виплачує відповідач, який не надає жодної допомоги крім сплати аліментів. При цьому, докази витрат на дітей позивачка не збирає, а тому надати до суду не може. Також, на уточнюючі запитання суду повідомила, що позивачка не зверталася до суду з позовом до відповідача з вимогами щодо збільшенння розміру аліментів на дітей та про стягнення додаткових витрат на утримання дітей Судом враховано, що спільні діти сторін - син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] проживають в спірній квартирі разом з позивачкою, а також що за станом здоров`я [PERSON] , [INFO] , дійсно потребує додаткових витрат на виховання, лікування та реабілітацію. Натомість позивачкою не доведено що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Також позивачкою не доведено, що розмір аліментів, які вона одержує на дітей за рішенням суду, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Так, позивачка не зверталася до суду з позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів, не надала доказів того, що розмір аліментів, які було стягнуто за рішенням суду, недостатній для забезпечення фізичного та духовного розвитку спільних дітей сторін. Також позивачка не зверталася до суду з позовом до відповідача про стягнення додаткових витрат на дітей, а тому позовні вимоги в цій частині не є доведеними. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя, з підстав, зазначених в позовній заяві. Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду (щодо відсутності підстав для відступу від рівності часток) викладеною в постанові ВС від 15.11.2018 року у справі №128/1761/15-ц. Таким, чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя, а тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою право власності - на частину вказаного майна. Позивачкою ставилось питання про стягнення з відповідача судових витрат на загальну суму 29689,05 грн, які складаються з судового збору у розмірі 8689,05 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 21000,00 грн. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Позивачкою було витрачено 21000,00 грн. на професійну правничу допомогу, що підтверджується договором про надання правничої (правової) допомоги №1-24/0909 від 09 вересня 2024 року, ордером, звітом про виконані роботи №2-24/0909 від 30 вересня 2024 року. Також позивачкою було сплачено 8689,05 грн судового збору, що підтверджується квитанцією 8561-0805-1504-1913 від 27.09.2024 року. При цьому, частинами першою та другою статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховучи, часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 22563,68 грн., які складаються з судового збору у розмірі 6603,68 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 15960,00 грн.

Outcome: partial