Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

У січні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» (далі позивач) звернулось до суду з даним позовом про витребування майна з незаконного володіння, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» від 30.08.2016 року та протоколу зборів учасників №3-2016 від 30.08.2016. [PERSON] придбав частку в розмірі 100 % статутного капіталу ТОВ «Барви-2005» (код ЄДРПОУ 33870378) у [PERSON] . Придбанню товариства [PERSON] допомогали [PERSON] та [PERSON] , які діяли як фахівці з права. 31.08.2016 року приватним нотаріусом Тарасенко Р.О. була здійснена державна реєстрація відповідних відомостей про зміну складу засновників та зміну керівника (записи в ЄДРПОУ №№ 10641050028012677, 10641070027012677). На момент придбання корпоративних прав [PERSON] . Товариству з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» на праві власності належала земельна ділянка площею 10,9327 га, кадастровий номер 3222482001:01:001:0067 цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування мікрорайону багатоповерхової житлової, громадської та індивідуальної забудови із об`єктами соціально-побутового та торговельно-розважального призначення, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Гореничі, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 935808. Після цього відбулось незаконне відчуження корпоративних прав [PERSON] та земельної ділянки, що належить позивачу. 01.09.2016 року відбулось незаконне заволодіння корпоративними правами [PERSON] шляхом підроблення документів. Так, ніби-то між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Барви-2005», згідно з умовами якого Позивач передав, а [PERSON] прийняв у власність належну продавцеві частку у статутному капіталі ТОВ «Барви-2005», у розмірі 100 %. У той же день, 01.09.2016 року нібито відбулись загальні збори учасників ТОВ «Барви-2005», на яких [PERSON] повідомив про передачу всієї належної йому частки у статутному капіталі товариства в розмірі 100 % на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства та просив виключити його зі складу учасників ТОВ «Барви-2005». Ці рішення загальних зборів учасників ТОВ «Барви-2005» були оформлені протоколом №01/09 від 01.09.2016 року. 03.09.2016 державним реєстратором Печерської районної в місті Києві державної адміністрації Мельниковою Наталією Сергіївною\~до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань були внесені записи за №10641050030012677 та № 10641070031012677 щодо зміни складу та інформації про учасників та зміну керівника ТОВ «Барви-2005». Таким чином, в результаті підроблення документів [PERSON] втратив контроль над ТОВ «Барви-2005» як власника та як директор Товариства. Проте, ані договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 01.09.2016, а ні протокол № 01/09 загальних зборів учасників ТОВ «БАРВИ-2005» від 01.09.2016 [PERSON] не підписував, що підтверджується висновком експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №СЕ-19/111-22/483 7-ПЧ від 16.02.2022 року: «Підпис від імені [PERSON] у графі « [PERSON] » в оригіналі протоколу № 01/09 Загальних зборів учасників ТОВ «БАРВИ-2005» (код ЄДРПОУ 33870378) від 01.09.2016, відповідно до якого [PERSON] передав свою частку у даному товаристві в розмірі 100 % громадянину [PERSON] та призначив його на посаду директора замісіть себе - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис\~від імені\~ [PERSON] \~у стовбці\~«ПРОДАВЕЦЬ» графі\~« [PERSON] »\~в оригіналі\~договору купівлі-продажу\~частки у\~Статутному капіталі\~ТОВ «БАРВИ-2005»\~(код\~ЄДРПОУ 33870378)\~від 01.09.2016,\~відповідно до\~якого [PERSON] \~продав свою\~частку у\~даному товаристві\~в розмірі\~100% громадянину [PERSON] виконаний не [PERSON] , а іншою особою.». Як зазначає позивач, після незаконного заволодіння корпоративними правами ТОВ «Барви-2005», [PERSON] , в порушення принципу добросовісності, зловживаючи правами, використовуючи «право на зло», 08.09.2016 року здійснив продаж єдиного майна ТОВ «Барви-2005» земельної ділянки фактично безоплатно, що призвело до порушення інтересів [PERSON] як власника корпоративних прав та прав та інтересів Позивача як власника майна. Так, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.09.2016 року, посвідченого ПНКМНО Стрельченко О.В., зареєстрованого в реєстрі № 4010, була відчужена земельна ділянка площею 10,9327 га, кадастровий номер 3222482001:01:001:0067 Відповідачу 1 [PERSON] . Продаж відбувся за заниженою ціною, яка складала 2\~924\~812 грн. Позивач звертає увагу суду на те, що незважаючи на вказівку в договорі (п. 3 договору) про те, що сторони здійснили розрахунок до підписання договору, при цьому грошові кошти на рахунок позивача не зараховувались як до укладення правочину, так і після. Одночасно з підписанням договору купівлі-продажу земельної ділянки 08.09.2016 року, з метою унеможливлення повернення нерухомого майна законному власнику, [PERSON] видав довіреність [PERSON] за для подальшого перепродажу земельної ділянки, посвідчивши її у того ж самого нотаріуса. (копія довіреності завіреною ПНКМНО Стрельченко О.В., зареєстрованого в реєстрі № 4013). Відсутність майна у позивача після продажу єдиної земельної ділянки підтверджується витягом № 362507352. Наступного дня, 09.09.2016 року, після продажу земельної ділянки, [PERSON] проіснувавши у якості директора і власника ТОВ «Барви-2005» 6 днів, позбавився корпоративних прав підприємства, уклавши договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Барви-2005» (код ЄДРПОУ 33870378), третім особам, згідно з умовами якого [PERSON] передав, а [PERSON] та [PERSON] прийняли у власність належну продавцеві частку у статутному капіталі ТОВ «Барви-2005», у розмірі по 50% кожен, що становить в загальній сумі 25 591 808,18 грн, за ціною 25 591 808,18 грн. Згідно протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Барви-2005» від 09.09.2016 року [PERSON] був виключений із складу учасників товариства, а [PERSON] та [PERSON] були включені до складу учасників товариства. Внаслідок чого вони стали новими власниками ТОВ «Барви-2005». 15.09.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко Оленою Володимирівною до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань був внесений запис за №10641050032012677 та № 10641070033012677 щодо зміни складу учасників та керівника ТОВ «Барви-2005». Після цього, саме з моменту незаконного заволодіння корпоративними правами ТОВ «Барви-2005», будь-яка звітність, у тому числі податкова, більше не подавались, будь-який облік не вівся, підприємство було покинуте. Це підтверджується роздруківкою з особистого кабінету товариства за період з 2016 по цей час. Також підтвердженням того, що ТОВ «Барви-2005» було покинуто, та перереєстровано на особу, яка слугує «смітником» для покинутих фірм, про що свідчить роздруківка з сайту Опендатабот, згідно якої кінцевим засновником та директором став [PERSON] на якому обліковується безліч зареєстрованих покинутих підприємств. Надалі, всього через п`ять днів після придбання земельної ділянки за 2\~924\~812 грн. Відповідач 1 [PERSON] , продав її відповідачу 2 [PERSON] за 1\~501\~311 грн., тобто на 1\~423\~501 грн. дешевше ніж придбав її. Продаж відбулась згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.09.2016 року. Водночас, згідно п. 2.2. договору, [PERSON] продав земельну ділянку [PERSON] з відкладальною умовою після сплати в безготівковій формі через банківську установу в повному обсязі, та надав згоду на реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON] без оплати вартості земельної ділянки. Після цього, 12.04.2017 року за заявою [PERSON] , посвідченою приватним нотаріусом Києва-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Власовою Л.В. зареєстрованою в реєстрі за № 173, земельна ділянка була поділена на три земельні ділянки. В результаті поділу земельна ділянка з кадастровим номером 3222482001:01:001:0067 була поділена на земельні ділянки кадастровими номерами: 1. 3222482001:01:001:5214 площею 9,9327 га; 2. 3222482001:01:001:5212 площею 0,5 га; 3. 3222482001:01:001:5213 площею 0,5 га. 31.05.2017 року [PERSON] за договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києва-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Власовою Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 299, відчужив земельну ділянку кадастровий номер 3222482001:01:001:5213 площею 0,5 га. Відповідачу 3 [PERSON] . З хронології дій та характеру дій позивач зробив висновок про умисну спрямованість таких дій на незаконне відчуження земельної ділянки поза волею власника майна. Водночас, кінцевими набувачами земельної ділянки, яка була незаконно відчужена, став [PERSON] та [PERSON] , тоді як супроводженням придбання корпоративних прав Позивача займалися фахівці з права [PERSON] та [PERSON] . Більш детальний опис подій викладений у заяві про злочин від 30 вересня 2021 року та постанові про визнання особи потерпілою від 12.10.2021. Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом (спадкова справа № 26/2023 від 14 вересня 2023 року, №№ 2327, 2328, 2329), [PERSON] помер [INFO] . У зв`язку з цим право власності спадщина у вигляді земельних ділянок перейшла спадкоємцям та зареєстровано за ними наступним чином: -Дружина [PERSON] набула право власності на частину земельної ділянки площею 9,9327 га, кадастровий номер 3222482001:01:001:5214; -Дружина [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 0,5 га, кадастровий номер 3222482001:01:001:5212; -Мати [PERSON] набула право власності на частину земельної ділянки площею 9,9327 га, кадастровий номер 3222482001:01:001:5214. Також позивач на обґрунтування своїх позовних вимог посилається на звернення до правоохоронних органів та реєстрація кримінального провадження Після вибуття земельної ділянки без волі власника незаконним шляхом зареєстроване кримінальне провадження, що підтверджується заявою про вчинення злочину та витягом з кримінального провадження № 12021100030002678. Постановою Деснянського УП ГУ НП у м. Києві від 12.10.2021 [PERSON] визнано потерпілим. В межах кримінального провадження було проведено почеркознавчу експертизу та висновком експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №СЕ-19/111-22/483 7-ПЧ від 16.02.2022 року стало відомо, що: «Підпис від імені [PERSON] у графі « [PERSON] » в оригіналі протоколу № 01/09 Загальних зборів учасників ТОВ «БАРВИ-2005» (код ЄДРПОУ 33870378) від 01.09.2016, відповідно до якого [PERSON] передав свою частку у даному товаристві в розмірі 100% громадянину [PERSON] та призначив його на посаду директора замісіть себе - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис\~від імені\~ [PERSON] \~у стовбці\~«ПРОДАВЕЦЬ» графі\~« [PERSON] »\~в оригіналі\~договору купівлі-продажу\~частки у\~Статутному капіталі\~ТОВ «БАРВИ-2005»\~(код\~ЄДРПОУ 33870378)\~від 01.09.2016,\~відповідно до\~якого [PERSON] \~продав свою\~частку у\~даному товаристві\~в розмірі\~100\~% громадянину [PERSON] виконаний не [PERSON] , а іншою особою», що підтверджується доданим до позову висновком. Також в межах кримінального провадження були зібрані інші докази, які отримані в результаті ознайомлення [PERSON] з кримінальним провадженням. Захищаючи свої права як власника корпоративних прав, [PERSON] звернувся до Господарського суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутньому капіталі від 01.09.2016 року та витребування з незаконного володіння на користь [PERSON] статутнього капіталу. Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2023 року у справі № 910/13328/22 (яке набрало законної сили) позов [PERSON] було задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу 100% частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» від 01.09.2016, укладений [PERSON] та [PERSON] . Судом витребувано з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 100% статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» (вул. Кайсарова, буд. 11, м. Київ, 03022; ідентифікаційний код 33870378). Також судом визначено, що розмір частки [PERSON] у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» (вул. Кайсарова, буд. 11, м. Київ, 03022; ідентифікаційний код 33870378) у сумі 25 591 808,18 грн становить 100% (сто відсотків). Позивач вважав, що вищевказані дії та обставини є грубим порушенням майнових прав ТОВ «Барви-2005», у зв`язку з чим договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08.09.2016 року, посвідчений ПНКМНО Стрельченко О.В. та зареєстрований в реєстрі № 4010, укладений між ТОВ «Барви-2005» та [PERSON] має бути визнаний недійсним, а майно витребувано з чужого незаконного володіння. Підставами недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.09.2016 року є те, що відчуження спірної земельної ділянки відбулось внаслідок незаконних дій (незаконного набуття корпоративними правами засновника [PERSON] та незаконного набуття повноважень директора [PERSON] ) та були укладені в особі нелегітимного директора [PERSON] , а тому на момент укладення спірного договору не додержані вимоги ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України. Незаконність набуття корпоративних прав [PERSON] , і як наслідок незаконність призначення директора [PERSON] та відсутність волі на це справжнього власника підтверджується висновком експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №СЕ-19/111-22/483 7-ПЧ від 16.02.2022 року та рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2023 по справі № 910/13328/22. Воля [PERSON] на вибуття корпоративних прав та воля як у юридичної особи так і у власника юридичної особи на відчуження земельної ділянки була відсутня. Окрім того, продаж відбувся в порушення підпункту н) пункту 13.1.2. статуту Товариства, згідно якого прийняття рішення про укладення Товариством будь-яких договорів/угод (в т.ч. застави, іпотеки, тощо), пов`язаних з відчуженням в будь-який спосіб належного Товариству нерухомого майна та/або земельних ділянок відбувається за рішенням Зборів учасників товариства. Такої згоди [PERSON] не отримував. Тобто відсутнє волевиявлення учасників Товариства на відчуження земельної ділянки. У силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Рішенням Господарського суду м. Києва від 12.06.2023 позов [PERSON] було задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу 100 % частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» від 01.09.2016, укладений [PERSON] та [PERSON] . Судом витребувано з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 100 % статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» (вул. Кайсарова, буд. 11, м. Київ, 03022; ідентифікаційний код 33870378). Також судом визначено, що розмір частки [PERSON] у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» (вул. Кайсарова, буд. 11, м. Київ, 03022; ідентифікаційний код 33870378) у сумі 25 591 808,18 грн становить 100% (сто відсотків). Ухвалюючи\~рішення про\~визнання недійсним\~договору купівлі-продажу\~корпоративних прав,\~суд виходив\~з того,\~що згідно\~з висновком\~експерта Київського\~науково-дослідного\~експертно-криміналістичного\~центру МВС\~України №СЕ-19/111-22/483\~7-ПЧ\~від 16.02.2022\~року підпис\~від імені\~ [PERSON] \~у графі\~« [PERSON] » в\~оригіналі протоколу\~№ 01/09\~Загальних зборів\~учасників ТОВ\~«БАРВИ-2005»\~(код\~ЄДРПОУ 33870378)\~від 01.09.2016,\~відповідно до\~якого [PERSON] \~передав свою\~частку у\~даному товаристві\~в розмірі\~100\~%\~громадянину [PERSON] \~та призначив\~його на\~посаду директора\~замість себе\~-\~виконаний не\~ [PERSON] ,\~а іншою\~особою.\~Підпис від\~імені [PERSON] \~у стовбці\~«ПРОДАВЕЦЬ» графі\~« [PERSON] »\~в оригіналі\~договору купівлі-продажу\~частки у\~статутному капіталі\~ТОВ «БАРВИ-2005»\~(код\~ЄДРПОУ 33870378)\~від 01.09.2016,\~відповідно до\~якого [PERSON] \~продав свою\~частку у\~даному товаристві\~в розмірі\~100% громадянину [PERSON] виконаний не [PERSON] , а іншою особою.»(висновок додається). Відповідно, за встановлених обставин недійсності договору купівлі-продажу корпоративних прав ТОВ «Барви-2005» від 01.09.2016 та відсутності [PERSON] на загальних зборах учасників товариства від 01.09.2016 та відсутності волевиявлення на відчуження частки [PERSON] в статутному капіталі товариства на користь [PERSON] , суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним правочину на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України. Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу частки у Статутному капіталі ТОВ «БАРВИ-2005» (код ЄДРПОУ 33870378) від 01.09.2016 є недійсним відповідно до рішення суду, він не викликав юридичних наслідків у вигляді набуття останнім права власності на корпоративні права (частку в статутному капіталі) ТОВ «Барви-2005», а відповідно не отримав прав та обовязків, що є похідними від володіння корпоративними правами. Крім того, оскільки встановлено, що у графі « [PERSON] » в оригіналі протоколу № 01/09 Загальних зборів учасників ТОВ «БАРВИ-2005» (код ЄДРПОУ 33870378) від 01.09.2016, відповідно до якого [PERSON] передав свою частку у даному товаристві в розмірі 100 % громадянину [PERSON] та призначив його на посаду директора замість себе - виконаний не [PERSON] , а іншою особою, а відповідно не є підписаним уповноваженою на то особою. За таких обставин вказаний протокол не створює правових наслідків, в тому числі в частині призначення [PERSON] на посаду директора. За таких обставин [PERSON] не набув повноважень директора ТОВ «БАРВИ-2005», а відповідно і прав на вчинення дій від імені товариства. [PERSON] порушив принцип правомірності правочину, зазначений у ч. 1 ст. 203 ЦК України, а саме - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Він не мав, отриманих у законний спосіб повноважень на продаж земельної ділянки. Вчинення спірного договору на підставі підроблених документів, на думку позивача, є підставою для визнання його недійсним. Враховуючи викладене та те, що відчуження спірної земельної ділянки відбулось без волевиявлення [PERSON] , який є єдиним засновником та учасником ТОВ «Барви-2005», здійснено [PERSON] шляхом присвоєння собі відповідних повноважень на підставі підроблених документів, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08.09.2016 року підлягає визнанню недійсним. Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 рок у справі № 372/349/17-ц. Схожа за своєю суттю позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 752/22077/19. На думку позивача, окремою підставою недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.09.2016 року є очевидна фраудаторність низки правочинів, вчинених з наміром завдати шкоду іншім особам. Факт незаконного заволодіння [PERSON] корпоративних прав [PERSON] є очевидним та встановленим судом. Характер дій [PERSON] підтверджує очевидну недобросовісність дій [PERSON] по відношенню як до [PERSON] так і до ТОВ «Барви-2005», метою яких було виведення майна (земельної ділянки) з власності Товариства шляхом зловживання правом з метою унеможливити повернення майна власнику. [PERSON] передбачаючи негативні наслідки для себе, розуміючи, що йому доведеться повертати незаконно набуте майно (корпоративні права), а єдиним матеріальним активном Товариства є земельна ділянка, вирішив уникнути повернення майна шляхом його відчуження. Тому [PERSON] зловживаючи своїм незаконно отриманим правом, використавши «право на зло», з метою недопущення повернення майна, дуже швидко відчужив майно Товариства без оплати, завдавши шкоди Товариству та інтересам [PERSON] як власника Товариства. Правопорядок не може залишати поза реакцією дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Тому не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3\~ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК) (аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №м369/11268/16-ц, окрема думка судді КЦС ВС від 14.02.2018 у справі № 379/1256/15-ц). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьої статті 13 ЦК України при здійснення своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоду довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У судовій практиці напрацьовано критерії визначення фраудаторного правочину. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника (Постанова КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі № 755/17944/18, Постанова КЦС ВС від 19.05.2021 у справі № 693/624/19) Підтвердженням фраудаторності правочину є викладені вище обставини та встановлені іншим судом факти незаконного заволодіння корпоративними правами, суттєво занижена вартість земельної ділянки, а також те, що відчуження відбулось фактично безоплатно. Так [PERSON] укладений нібито оплатний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08.09.2016 року з [PERSON] . При цьому, достеменно знаючи, що кошти за договором не були перераховані, [PERSON] та [PERSON] прописали в договорі що сторони здійснили розрахунок до підписання договору. Факт неоплати підтверджується випискою з банку. Всі дії [PERSON] , на думку позивача, не містять жодної ділової мети та мети діяльності Товариства, визначеною законом та статутом - отримання прибутку. Це підтверджує умисність дій щодо незаконного виведення земельної ділянки з власності Товариства, що порушує права інших осіб та завдає шкоди Товариству. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказував, що Верховним Судом вже неодноразово застосовувалися принцип добросовісності та конструкція недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора. Наприклад: - у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої\~статті 13 ЦК України\~випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора; - у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) зазначено, що, укладаючи 01 квітня 2015 року оспорюваний договір дарування, сторони були обізнані про наявність спору щодо квартири та про існування рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 березня 2015 року, яким було припинено право власності [PERSON] на 1/6 частку спірного майна, отже, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку набрання цим рішенням законної сили. […] Пунктом 6\~статті 3 ЦК України\~до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої-четвертої\~статті 13 ЦК України\~при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи первісний позов в частині визнання недійсним договору дарування, суд апеляційної інстанції дійшов правильного по суті висновку, що оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення [PERSON] перешкод у розпорядженні спірною квартирою. Тобто дії відповідача свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав; - у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок, що згідно із частиною третьою\~статті 13 ЦК України\~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Згідно Постанови ВП ВС від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. На підставі викладеного, позивач вважає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08.09.2016 року підлягає визнанню недійсним на підставі пункту 6 статті 3, частини 3 статті 13, статті 234 ЦК України. Відтак, позивач просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 3222482001:01:001:0067, розташованої за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Гореничі, від 8 вересня 2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» (код ЄДРПОУ 33870378, адреса: 03022 м. Київ, вул.. Кайсарова буд. 11) та [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків [NUMBER] ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко Оленою Володимирівною за реєстровим № 4010. витребувати з\~незаконного володіння\~ [PERSON] (реєстраційний\~номер облікової\~картки платника\~податків:\~ [NUMBER] )\~на користь\~Товариством з\~обмеженою відповідальністю\~«Барви-2005»\~(код\~ЄДРПОУ 33870378,\~адреса:\~03022\~м.\~Київ,\~вул.\~Кайсарова буд.\~11) нерухоме майно: - земельну ділянку, кадастровий номер 3222482001:01:001:5212, площа (га) 0.5, адреса: Київська область, Бучанський район (колишня назва Києво-Святошинський район), с. Гореничі; Витребувати з\~незаконного володіння\~ [PERSON] (реєстраційний\~номер облікової\~картки платника\~податків:\~ [NUMBER] )\~на користь\~ТОВАРИСТВА З\~ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ\~«БАРВИ-2005»\~(код\~ЄДРПОУ 33870378,\~адреса:\~03022\~м.\~Київ,\~вул.\~Кайсарова буд.\~11) нерухоме майно: - 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер 3222482001:01:001:5214, площа (га) 9,9327, адреса: Київська область, Бучанський район (колишня назва Києво-Святошинський район), с. Гореничі. Витребувати з\~незаконного володіння\~ [PERSON] (реєстраційний\~номер облікової\~картки платника\~податків:\~ [NUMBER] )\~на користь\~Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Барви-2005»\~(код\~ЄДРПОУ 33870378,\~адреса:\~03022\~м.\~Київ,\~вул.\~Кайсарова буд.\~11) нерухоме майно: - 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер 3222482001:01:001:5214, площа (га) 9,9327, адреса: Київська область, Бучанський район (колишня назва Києво-Святошинський район), с. Гореничі; Витребувати з\~незаконного володіння\~ [PERSON] (реєстраційний\~номер облікової\~картки платника\~податків:\~ [NUMBER] )\~на користь\~Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Барви-2005»\~(код\~ЄДРПОУ 33870378,\~адреса:\~03022\~м.\~Київ,\~вул.\~Кайсарова буд.\~11) нерухоме майно: - земельну ділянку, кадастровий номер 3222482001:01:001:5213, площа (га) 0.5, адреса: Київська область, Бучанський район (колишня назва Києво-Святошинський район), с. Гореничі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.02.2024 року відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.02.2024 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на спірні земельні ділянки. 21.05.2024 року до суду від представника другого та третього відповідача надійшла відповідь на відзив (згідно позиції суду за своєю правовою природою є відзивом на позов у розумінні ст. 178 ЦПК України), згідно якого останній просив відмовити у задоволенні позову повністю. Дані заперечення проти позову мотивовані наступними обставинами. [PERSON] (далі [PERSON] ) придбав земельну ділянку з кадастровим номером, кадастровий номер 3222482001:01:001:0067 площею 10,9327 га на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2016, укладеному між ним та громадянином [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] на підставі довіреності. Перед посвідченням договору приватний нотаріус Марчук Т.С. перевірила всі документи. Право власності [PERSON] отримав на підставі договору купівлі-продажу, укладеному з ТОВ «Барви-2005», від імені якого діяв директор Тарасевич С.М. З пояснень, наданих адвокатці Гришиній Т.А. відповідачем 2, вбачається, що [PERSON] не був раніше знайомий з гр. [PERSON] , а також з [PERSON] . Приблизно у середині вересня 2016 року чоловік [PERSON] повідомив [PERSON] , що йому запропонували придбати земельну ділянку за гарну ціну. Але на той час у них не було всієї суми, тому [PERSON] домовлявся з продавцем, щоб зробити оплату після укладення договору, так як потрібно будо знайти частину грошей. [PERSON] повідомив відповідачу 2, що продавець погодився. 30.09.2016 року другий відповідач разом з [PERSON] приїхали до приватного нотаріуса для оформлення угоди, де вона надала свою згоду на придбання чоловіком земельної ділянки. Від імені продавця діяла [PERSON] . На початку жовтня 2016 року [PERSON] отримав від знайомих суму, якої не вистачало та заплатив гроші по договору. Він повідомив [PERSON] , що розплатився з продавцем та показав їй розписку, що той не має грошових претензій з приводу укладеного договору. Щоб віддати борг, [PERSON] у березні 2017 року продала автомобіль, що їй належав та вони віддали борг. У 2017 році [PERSON] поділив вказану ділянку на три земельні ділянки 3222482001:01:001:5214 площею 9,9327 га, 3222482001:001:5212 площею 0,5 га, 3222482001:001:5213 площею 0,5 га. 31.05.2017 [PERSON] уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3222482001:001:5213 площею 0,5 га з [PERSON] . Дві інші земельні ділянки перебували у власності [PERSON] до його смерті, [PERSON] шукав інвесторів для будівництва, але з 2019 року почалась епідемія Covid, потім у 2020 році був введений карантин, який тривав до 2022 року, а 24.02.2022 року почалося повномасштабне вторгнення, що позбавило можливості реалізувати будь-які проєкти на вказаних ділянках. На цій підставі та на підставі поданих доказів вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. 28.05.2024 року до суду представником позивача ТОВ «Барви-2005» - Риженком Д.М. подано до суду заперечення на відзив, у яких він підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов, та зазначив наступне. У вказаному відзиві представниця відповідачів 2, 3 заперечує проти задоволення позову. Свої заперечення мотивує тим, що відповідачі є добросовісними набувачами, набули право власності в порядку спадкування за [PERSON] , а відповідно майно не може бути у них витребуване. Задоволення позову в будь якому випадку призведе до покладання на відповідачів [PERSON] , та [PERSON] , буде порушенням принципу мирного володіння майном та порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, а саме на них буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. [PERSON] набуваючи право власності на земельну ділянку, частини якої витребовуються у відповідачів 2 та 3 був добросовісним набувачем, а доводи позову цього не спростовують. Також зазначає про неналежність/недопустимість ряду доказів, на які містяться посилання в позові. ТОВ «Барви - 2005» не погоджується з такими доводами відзиву, вважає що вони не підлягають врахуванню, виходячи з наступного. Зазначили, що у відзиві не піддається сумніву відчуження спірної земельної ділянки з власності ТОВ «Барви-2005» без волевиявлення [PERSON] , який є єдиним засновником та учасником ТОВ «Барви-2005», здійснення відчуження [PERSON] шляхом присвоєння собі відповідних повноважень на підставі підроблених документів, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08.09.2016 року, а отже не заперечується вибуття вказаної земельної ділянки з власності ТОВ «Барви-2005» проти волі, протиправним шляхом. Як вбачається з матеріалів справи відповідачі [PERSON] та [PERSON] отримали спірне майно в порядку спадкування, а отже безоплатно. За таких обставин враховуючи приписи ч. 3 ст 388 ЦК України, спірне майно може бути у них витребуване у всіх випадках, в тому числі за умови їх добросовісності при набутті такого майна. Що ж стосується твердження про покладення надмірного тягаря представник позивача зазначає наступне. Відповідачі у відзиві посилаються на те, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. В той же час, як визнається самими Відповідачами, спірне майно отримано ними в порядку спадкування, а відповідно безоплатно. За таких обставин припинення права власності відповідачів на спірні земельні ділянки не покладе на останніх надмірний тягар, зокрема для компенсації втрат понесених при отриманні спірних земельних ділянок. Слід зазначити, що ст. 388 ЦК України прямо передбачає можливість витребування майна, отриманого безоплатно в усіх випадках його вибуття від власника внаслідок дій особи, що не мала права його відчужувати, а відповідно відсутність такого тягаря за умови безоплатного набуття права на спірне майно передбачено на рівні чинного національного законодавства. Посилання у відзиві на рівень доходів відповідачів в даному випадку, на переконання представника позивача, не може слугувати підставою для висновку про покладення на них надмірного тягара у випадку задоволення позову, оскільки вказані доходи не пов`язані з спірним майном, а більше того задоволення позову призведе до припинення обов`язку відповідачів щодо сплати податку на землю. Представник позивача посилається на практику Великої Палати Верховного Суду, Поставновою, якого від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц вказано, що відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року(провадження № 6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. За таких обставин, зважаючи на безоплатність набуття Відповідачами 2 та 3 спірного майна добросовісність набуття майна [PERSON] , на думку позивача, не має значення для вирішення справи по суті. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.09.2016 року [PERSON] , продав земельну ділянку [PERSON] за 1 501 311 грн. Сторони в договорі погодили умови сплати вказаної суми а саме з відкладальною умовою післясплати 03 жовтня 2016 року в безготівковій формі через банківськую установу в повному обсязі. Таким чином сторони погодили розрахунок, який має підтверджуватись відповідними розрахунковими банківськими документами. Сторони не передбачали можливості іншого способу розрахунку, не вносили зміни в договір. Представник позивача зазначає, що за таких обставин саме платіжні банківські документи є належними доказами, згідно ст. 78 ЦПК України, обставин оплати за вказаним договором. В той же час матеріали справи не містять відповідних платіжних документів щодо проведення розрахунку. Посилання [PERSON] на наявність розписки, відповідно якої нібито підтверджено оплату за договором та відсутність претензій з боку [PERSON] не може бути взяте до уваги, оскільки: - є голослівним твердженням; - не підтверджене самим оригіналом вказаної розписки; суперечить умовам договору. При цьому слід зауважити на наступні суперечності. Відповідно до відзиву вказана розписка [PERSON] була продемонстрована дружині, а потім зберігалась у [PERSON] . В той же час, відповідно до доданих до відзиву пояснень [PERSON] вказана розписка була їй передана на зберігання. Відповідно до пояснень [PERSON] її чоловік позичав кошти для розрахунку, однак докази вказаного відсутні. Сторона позивача зазначила, що, як вбачається з пояснень [PERSON] «30 вересня 2016 року ми разом з чоловіком приїхали до приватного нотаріуса, оскільки я як дружина повинна була надати свою згоду на придбання чоловіком земельної ділянки. Від імені продавця діяла [PERSON] . Мій чоловік [PERSON] не був раніше знайомий з гр. [PERSON] а також з [PERSON] , я також» При цьому, як вбачається з матеріалів справи, у вказаний день було укладено договір купівлі продажу земельної ділянки в 10 гектарів, за яким абсолютно незнайомі до цього часу люди погодили післяплату за цим договором, та реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку до отримання розрахунку. При цьому навіть не було вжито якихось забезпечувальних заходів щодо вказаної ділянки для захисту прав продавця. Крім того, як вбачається з договорів, [PERSON] придбав земельну ділянку у ТОВ «Барви-2005» 08.09.2016 року за 2 924 812 грн, а продав її Кагарлицькому 30.09.2016 року, тобто через 3 тижні, за 1 501 311 грн., тобто вдвічі дешевше. Такий продаж, який очевидно є збитковим для [PERSON] не має розумного пояснення. Питання щодо того, з ким домовлявся [PERSON] , погоджував умови договору, не був раніше знайомий з гр. [PERSON] а також з [PERSON] , та чи вільними та самостійними були дії [PERSON] за таких обставин, лишаються відкритими Все вищевикладене в сукупності, на думку представника позивача, підтверджує викладені в позові обставини протиправного вибуття земельної ділянки з власності ТОВ «Барви 2005», зокрема логічно поєднується з викладеними у заяві про злочин фактами, відповідно яких [PERSON] , був обізнаний з ситуацією у ТОВ «Барви-2005», зокрема оскільки здійснював юридичний супровід, а також дає підстави стверджувати про безоплатність переходу права власності від [PERSON] до [PERSON] . Твердження відзиву про те, що [PERSON] був працевлаштований не спростовують його можливість здійснення юридичного супроводу ТОВ «Барви-2005». Все викладене в сукупності, на думку позивача, не дає можливості вважати [PERSON] добросовісним набувачем, в будь-якому випадку свідчить про можливість витребування у нього спірного майна, як такого що отримано безоплатно та вибуло з власності ТОВ «Барви-2005» поза його волею. В будь-якому випадку, добросовісність [PERSON] не має значення при вирішенні спору з підстав зазначених вище, оскільки спірне майно відповідачами 2 та 3 набуто безоплатно. Щодо матеріалів кримінального провадження, представник позивача пояснив наступне. Адвокат відповідачів зазначає про неможливість використання в якості доказів матеріалів кримінального провадження. В той же час вказане твердження є голослівним, Деснянське УП розслідує злочин законно та в межах підслідності визначеної КПК. Кримінальне провадження номер 12021100030002678 було зареєстроване на підставі заяви [PERSON] про шахрайство (ст.190КК) з боку [PERSON] , який 30.08.2016 в [ADDRESS] , шахрайським шляхом тобто шляхом обману і зловживаючи довірою потерпілого [PERSON] заволодів документами на ТОВ "Барви-2005" після чого шляхом підроблення документів організував заволодіння часткою в статутному капіталі ТОВ "Барви-2005" та заволодіння земельною ділянкою товариства на користь [PERSON] . Вказана заява (копія) додана до справи. Питання повноважності слідчої, оскільки поставлені у відзиві, підтверджуються відповідною постановою, що додається. Твердження невідповідності висновку вимогам ст. 102 КПК України нічим не підтверджені, а посилання на погану видимість в ілюстративних таблицях (зображеннях) у висновку, зроблені по його копії не спростовують викладених висновків, не свідчать про його неналежність, є особистим сприйняттям документу відповідачами, та оскільки це копія з оригіналу, можуть бути усунуті шляхом надання іншої копії на вимогу суду. При цьому, слід відзначити, що відповідно до методики судово-почеркознавчі експертизи проводяться по оригіналах документів. Експертиза у кримінальному провадженні проведена офіційно, по оригіналах підроблених документів, що були вилучені в рамках кримінального провадження. Виходячи з викладеного, ТОВ «Барви-2005» вважає що доводи, викладені в запереченнях, не спростовують аргументів позову, не ґрунтуються на нормах права, а відповідно не можуть бути враховані судом. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від \~ \~ \~ \~23.07.2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача 2, 3 Гришиної Т.А. про скасування заходів забезпечення позову у цивільній справі № 369/1203/24, відмовлено. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Фінагеєвої І.О. від 20.09.2024 року у задоволенні заяви представника заявника [PERSON] адвоката Гришиної Тетяни Анатоліївни про відвід головуючого судді Янченка Андрія Володимировича від участі у цивільній справі №\~369/1203/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , [PERSON] про витребування майна з незаконного володіння, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, відмовлено. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.10.2024 року у задоволенні клопотання представника [PERSON] , [PERSON] [PERSON] про зміну заходів забезпечення позову відмовлено, закрито підготовче\~провадження у\~справі, призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 16.12.2024 року до суду від представника позивача ТОВ «Барви-2005» - Риженка Д.М. надійшли додаткові пояснення у справі, в яких він зазначив, що ним було отримано заперечення на відповідь на відзив, щодо яких він надає наступні пояснення. Як вважає представник відповідачів, суд не має враховувати під час розгляду справи копії документів з матеріалів кримінального провадження № 12021100030002678 від 08.10.2021 року, долучених до позовної заяви, однак на думку представника позивача вказані твердження є надуманими, такими що спотворюють обставини справи та направлені на спробу маніпуляцій судом, та не мають бути враховані з огляду на наступне. Щодо доданої до відповіді на відзив постанови про призначення групи слідчих у кримінальному провадженні, представник позивача вказує, що постанова не є тим доказом по справі, за допомогою якого позивач обґрунтовував свої вимоги, а відповідно і не подавалась і не мала подаватись з позовом. Єдиною причиною її подання були викладені у відзиві сумніви представника відповідачів щодо повноважності слідчої групи, які були позивачем спростовані. Щодо завірення, представник позивача пояснює, що як зазначає сама представник відповідачів засвідчуються підписом копії документів, оригінали яких наявні у сторони. Вказана постанова очевидно в оригіналі у позивача відсутня і не може знаходитись. Крім того, згідно із п. 27 Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до створених в Електронному суді документів користувачі можуть додавати інші файли (зображення, відеофайли тощо). Відповідні додані файли (додатки) підписуються кваліфікованим електронним підписом користувачів разом зі створеними в Електронному суді документами, до яких вони додаються. Таким чином, всі додатки до створених Електронному суді документів не потребують додаткового засвідчення, оскільки підписуються кваліфікованим електронним підписом користувачів. Представник позивача пояснив, що щодо повноважності начальника відділення СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві капітана поліції Митич С.П., на прийняття рішення про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні № 12021100030002678 від 08.10.2021 у формі постанови, за приписами пункту 1 частини 2 статті 39 та частини 1 статті 214 КПК визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, належить саме до компетенції керівника органу досудового розслідування, про що зазначає представниця відповідачів. В той же час відповідно до п 8 ч. 1 ст. 3 КПК України термін керівник органу досудового розслідування має таке значення - начальник Головного слідчого управління, слідчого управління, відділу, відділення органу Національної поліції, органу безпеки та заступники зазначених посадових осіб, які діють у межах своїх повноважень, перший заступник або заступник Директора Державного бюро розслідувань, заступник директора територіального управління Державного бюро розслідувань, керівник Головного слідчого управління, слідчого управління, відділу органу Державного бюро розслідувань, керівник Головного підрозділу детективів, підрозділу детективів, відділу детективів органу Бюро економічної безпеки України, керівник Головного підрозділу детективів, підрозділу детективів, відділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, а також заступники зазначених посадових осіб, які діють у межах своїх повноважень; Таким чином начальник відділення СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві капітан поліції Митич С.П., був повноважним на прийняття рішення про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні № 12021100030002678 від 08.10.2021 у формі постанови. За таких обставин всі доводи, що базувались представником відповідачів 2, 3 на неповноважності начальника відділення СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві капітана поліції Митич С.П., на думку сторони позивача, є безпідставними. Представник позивача просив долучити ці пояснення до матеріалів справи, врахувати їх при вирішенні справи, задовольнити позов повністю. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.12.2024 року у задоволенні клопотання представника [PERSON] , [PERSON] Гришиної Тетяни Анатоліївни про зупинення розгляду справи у цивільній справі № 369/1203/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , [PERSON] про витребування майна з незаконного володіння, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, відмовлено повністю. 13.01.2025 року представником відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокатом Гришиною Т.А. до суду подано заяву про застосування строку повної давності, в якій вона просила суд на підставі ст. 267 ЦК України, застосувати до вказаних правовідносин строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Представник відповідачів 2, 3 зазначала, що в обгрунтування позовних вимог позивачем вказано, що [PERSON] 31.08.2016 придбав частку в розмірі 100 % частки у статутному капіталі ТОВ "Барви-2005". На момент придбання у власності товариства була земельна ділянка площею 10,9327 га. 01.09.2016 відбулося незаконне заволодіння корпоративними правами [PERSON] шляхом підроблення документів. Після чого 08.09.2016 відбувся продаж єдиного майна ТОВ "Барви-2005", а саме вищевказаної земельної ділянки. Після вибуття земельної ділянки з права власності зареєстроване кримінальне провадження № 12021100030002678 та постановою від 12.10.2021 року [PERSON] визнано потерпілим. Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2023 у справі № 910/13328/22 задоволено позов [PERSON] визнано за останнім 100% частки у статутному капіталі ТОВ "Барви-2005" вартістю 25591808,18 грн. Отже підставами для звернення ТОВ "Барви-2005" з позовом про витребування з володіння відповідачів спірних земельних ділянок стало визнання за [PERSON] права на 100% частки у статутному капіталі товариства. На час звернення товариства до суду з позовом [PERSON] був єдиним власником ТОВ "Барви-2005" , та саме порушення його права власності стало підставами для звернення до суду. Позов ТОВ "Барви-2005" подано 21.01.2024 року. Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Представник відповідачів [PERSON] зазначила, що з урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. За змістом наведеної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. За загальним правилом з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу особа може звернутися у межах позовної давності, при цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). На переконання представника відповідачів 2, 3 закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Як зазначено у позовній заяві [PERSON] набув право власності на 100 % частку у статутному капіталі на підставі договору, укладеному 31.08.2016 року. Водночас, за захистом своїх нібито порушених прав почав звертатись лише з жовтня 2021 року, тобто через 5 років. У заяві про злочин, доданої до позовної заяви, вказано, що останній нібито дізнався про порушення свого права у 2017 році, але точний період (дата, місяць) не вказано. В обгрунтування не звернення за захистом свого порушеного права [PERSON] вказує, що нібито [PERSON] та [PERSON] йому погрожували. Водночас, будь яких належних та допустимих доказів щодо погроз, зокрема, звернення до правоохоронних органів з приводу погроз тощо, до матеріалів позовної заяви також не додано. Крім того, з матеріалів справи, а саме з заяви [PERSON] про злочин, вбачається, що нібито 30.08.2016 [PERSON] шляхом обману заволодів наявними у нього оригіналами підписаних документів та печаткою. Разом з тим, про порушення своїх прав [PERSON] дізнався у невідомі дату та місяць 2017 року. Отже [PERSON] , якщо навіть припустити, що він дізнався про перехід права власності на частку ТОВ «Барви» на початку 2017 року, не цікавився своєю власністю понад 4 місяців. З цього приводу педставник відповідача вказала, що відповідно до частини 4 статті 319 ЦПК України власність зобов`язує. Сторона відповідачів пояснила, що з матеріалів позовної заяви вбачається, що [PERSON] був єдиним власником ТОВ «Барви». Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нібито 30.08.2016 [PERSON] шляхом обману заволодів наявними у нього оригіналами підписаних документів та печаткою, а також, що [PERSON] та [PERSON] погрожували [PERSON] , матеріали справи не містять. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2023 у справі № 910/13328/22 та звернення [PERSON] до правоохоронних органів у 2021 році, не можуть вважатись початком відліку строку позовної давності у розумінні ст. 261 ЦК України та правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 01.03.2024 у справі № 757/52722/21-ц. Крім того, під час розгляду справи представницею відповідачів 2 та 3 надано докази, що питання щодо законності набуття права на частку у статутному капіталі «ТОВ «Барви-2005» саме [PERSON] , який за словами [PERSON] нібито протиправно оформив на себе право власності на 100% частку з`ясовувалось у кримінальному провадженні № 12016270010009145 від 23.06.2016 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 358 КК України, досудове розслідування у якому проводилось слідчим відділом Чернігівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області. Вказане кримінальне провадження закрито 31.07.2017 року. Отже, на переконання представника відповідачів, у [PERSON] з вересня 2016 року була об`єктивна можливість дізнатись про порушення своїх прав, якщо вони дійсно були порушені. Таким чином, строк на звернення до суду з цим позовом сплинув у вересні 2019 року, тому позивачем пропущено строк, встановлений законом, на звернення до суду. Частинами 3-4 статті 267 ЦПК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У позовній заяві не ставиться питання про поновлення строку на звернення до суду з вказанням поважних причин його пропуску. Також представник відповідачів зазначила, що подання вказаної заяви не свідчить, що відповідач 2 та відповідач 3 визнають позовні вимоги. 13.01.2025 року у судовому засіданні представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» - Риженко Д.М. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. У судове засідання 13.01.2025 року відповідач [PERSON] не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи його було повідомлено належним чином, не надав заяву про розгляд справи без його участі, правом надати відзив не скористався, причини неявки суду не відомі. 19.12.2024 року у судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] адвокат Гришина Т.А. заперечувала щодо задоволення позовної заяви у повному обсязі, просила застосувати строк позовної давності. Крім того, представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] адвокат Гришина Т.А. 13.01.2025 року надала до суду клопотання про відкладення розгляду справи та просила відкласти розгляд справи призначений на 13.01.2025 року на 16:00 год., оскільки 13.01.2025 року о 12.00 год. вона забезпечує участь у Бориспільському міськрайонному суді Київської області у справі № 359/12698/23. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Крім того, суд враховує ту обставину, що на підставі клопотань представника відповідачів 2 та 3 Гришиної Т.А. від 02.05.2024 року, 04.06.2024 року, 30.12.2024 року судом неодноразово відкладався розгляд справи. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання представника відповідачів 2 та 3 про відкладення судового засідання враховуючи розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи її було повідомлено належним чином, не надала заяву про розгляд справи без її участі, правом надати відзив не скористалася, причини неявки суду не відомі. У судове засідання треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином, не надали заяву про розгляд справи без їх участі, правом надати пояснення не скористалися, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12.06.2009 N 2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припиненням дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи встановлено, що 30.08.2016 року між [PERSON] (покупець) і [PERSON] (продавець) було укладено Договір від 30.08.2016 року, за умовами якого: - продавець продає, а покупець купує за 48 000 грн частку продавця у розмірі 100% від загального розміру статутного капіталу Товариства, включаючи права на управління, отримання відповідної частки прибутку даного підприємства, а також частки активів у разі його ліквідації згідно з чинним законодавством; право власності продавця підтверджується статутом Товариства та свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 №142593, виданим 18.06.2008 (пункт 1.1 Договору від 30.08.2016); - частка у статутному капіталі Товариства, яка відчужується, сплачена повністю, що підтверджується свідоцтвом Товариства від 30.08.2016 №1 (пункт 1.2 Договору від 30.08.2016); - загальний розмір статутного капіталу Товариства становить 25 591 809,18 грн (пункт 1.3 Договору від 30.08.2016); - покупець сплатив продавцю до підписання Договору від 30.08.2016 всю суму, вказану у пункті 1.1 Договору від 30.08.2016 (пункт 2.1 Договору від 30.08.2016); - підписання продавцем Договору від 30.08.2016 підтверджує факт проведення з ним повного розрахунку за Договором від 30.08.2016 та відсутності з даного приводу будь-яких претензій майнового характеру до покупця (пункту 2.1.1 Договору від 30.08.2016); - продавець зобов`язаний виконати всі дії, необхідні для реєстрації прав власності покупця на частку в статутному капіталі та внесення змін до установчих документів Товариства (пункт 3.1 Договору від 30.08.2016); - продавець зобов`язаний передати покупцю всі документи, що підтверджують право власності продавця на частку в статутному капіталі: нотаріально завірені копії установчих документів Товариства з усіма змінами та доповненнями до дати підписання Договору від 30.08.2016 (пункт 3.2 Договору від 30.08.2016); - покупець набуває право власності на частку в статутному капіталі Товариства з моменту підписання Договору від 30.08.2016 та державної реєстрації змін до статуту Товариства (пункт 3.3 Договору від 30.08.2016). 30.08.2016 було проведено загальні збори учасників Товариства, які оформлено протоколом №3-2016, на яких було прийнято такі рішення: - виключити зі складу учасників Товариства [PERSON] на підставі Договору від 30.08.2016 (питання 1 порядку денного); - внести до складу учасників Товариства [PERSON] після набуття ним прав та обов`язків учасника Товариства на підставі Договору від 30.08.2016 (питання 2 порядку денного); - погоджено нове місцезнаходження Товариства: вул. Промислова, буд. 1, м. Київ, 01013 (питання 3 порядку денного); - у зв`язку зі зміною у складі учасників Товариства затвердити нову редакцію статуту Товариства та доручити виконавчому органу Товариства здійснити державну реєстрацію статуту (питання 4 порядку денного); - звільнити [PERSON] з посади директора Товариства за власним бажанням відповідно до заяви (пункт 5 порядку денного); - призначити на посаду директора Товариства [PERSON] (питання 6 порядку денного). 30.08.2016 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріально округу Тарасенко Родіоном Олександровичем внесено відповідні зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Позивачу стало відомо про те, що 01.09.2016 [PERSON] (продавець) і [PERSON] (покупець) було укладено Договір від 01.09.2016, за умовами якого продавець передав, а покупець прийняв у власність належну продавцю частку у статутному капіталі Товариства, у розмірі 100%, що становить 25 591 808,18 грн, за ціною 25 591 808,18 грн. Крім того, 01.09.2016 було проведено загальні збори учасників Товариства, оформлені протоколом №01/09, на яких були прийняті такі рішення: - вивести зі складу учасників Товариства на підставі Договору від 01.09.2016 [PERSON] з переуступкою своєї частки в розмірі 25 591 809,18 грн, що складає 100% статутного капіталу Товариства на користь [PERSON] ; перерозподілити частки у статутному капіталі Товариства таким чином: [PERSON] належна частка у статутному капіталі Товариства, що становить 100% та складає 25 591 809,18 грн (питання 1 порядку денного); - звільнити [PERSON] з посади директора Товариства за власним бажанням з 01.09.2016 (питання 2 порядку денного); - призначити на посаду директора Товариства [PERSON] з 02.09.2016 (питання 3 порядку денного); - у зв`язку зі зміною складу учасників та перерозподілом часток у статутному капіталі Товариства внести зміни до статуту (питання 4 порядку денного); - затвердити статут Товариства у новій редакції (питання 5 порядку денного); - здійснити всі необхідні дії щодо державної реєстрації змін до установчих документів Товариства (питання 6 порядку денного). 03.09.2016 державним реєстратором внесено відповідні зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-3207198002016 від 06.09.2016 року, земельна ділянка з кадастровим номером 3222482001:01:001:0067, розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Гореничі, з цільовим призначенням: житлової забудови і комерційного використання, на праві приватної власності станом на 06.09.2016 року, належала Товариству з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» (код ЄДРПОУ: 33870378). 08.09.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» (код ЄДРПОУ: 33870378, в особі директора Тарасевича Станіслава Миколайовича, та [PERSON] , [INFO] , укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08.09.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельниченко О.В., зареєстрованого у реєстрі за № 4010, відповідно до якого продавець Товариство з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» продало, а покупець [PERSON] купив земельну ділянку, площею 10,9327 га, кадастровий номер 3222482001:01:001:0067, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування мікрорайону багатоповерхової житлової, громадської та індивідуальної забудови із об`єктами соціально-побутового та торгівельно-розважального призначення, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Гореничі. Земельна ділянка, що відчужується, належала Продавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 935808, виданого Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів Київської області 07 листопада 2007 року, на підставі Рішення ХІ сесії ХХV скликання Гореницької сільської ради від 06.09.2007 року за № 3/18, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 020732900284. (а.с.22-23) Відповідно до п. 3 Договору купівлі-продажу продаж земельної ділянки відбувся за ціною, яка складала 2\~924\~812 грн. Суд, погоджується з доводами позивача, що незважаючи на вказівку п. 3 Договору купівлі-продажу про те, що сторони здійснили розрахунок до підписання договору, на рахунок позивача кошти сплачені не були, оскільки письмових доказів того, що грошові кошти зараховувались на рахунок позивача як до укладення правочину, так і після, суду не надано. Одночасно з підписанням договору купівлі-продажу земельної ділянки 08.09.2016 року, [PERSON] видав довіреність [PERSON] для подальшого перепродажу земельної ділянки, посвідчивши її у того ж самого приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. Довіреність зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей за № 4013, про що свідчить витяг № 32089788 від 08.09.2016 року. 09.09.2016 [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець 1) і [PERSON] (покупець 2) було укладено Договір від 09.09.2016, за умовами якого продавець передає у власність покупцям свою частку у статутному капіталі Товариства у розмірі 25 591 809,18 грн, а покупці приймають дану частку у такому співвідношенні: покупець 1 50% статутного капіталу, що становить 12 795 904,59 грн; покупець 2 50% статутного капіталу, що становить 12 795 904,59 грн. Також 09.09.2016 було проведено загальні збори учасників Товариства, оформлені протоколом №09/09, на яких були прийняті такі рішення: - затвердити вихід [PERSON] зі складу учасників Товариства у зв`язку з передачею (продажем) ним своєї частки в статутному капіталі Товариства, яка становить 25 591 809,18 грн та складає 100% статутного капіталу на користь [PERSON] і [PERSON] на підставі Договору від 09.09.2016 у такому співвідношенні: [PERSON] 50% статутного капіталу, що становить 12 795 904,59 грн; [PERSON] 50% статутного капіталу, що становить 12 795 904,59 грн (питання 1 порядку денного); - включити [PERSON] і [PERSON] до складу учасників Товариства у зв`язку з набуттям ними часток у статутному капіталі Товариства та перерозподілити частки у статутному капіталі Товариства таким чином: [PERSON] 50% статутного капіталу, що становить 12 795 904,59 грн; [PERSON] 50% статутного капіталу, що становить 12 795 904,59 грн (питання 2 порядку денного); - затвердити нову редакцію статуту Товариства у зв`язку зі зміною складу учасників Товариства (питання 3 порядку денного); - звільнити [PERSON] з посади директора Товариства 09.09.2016 (питання 4 порядку денного); - призначити [PERSON] на посаду директора Товариства з 10.09.2016 (питання 5 порядку денного); - уповноважити [PERSON] на вчинення дій, пов`язаних зі зміною складу учасників та керівника Товариства, реєстрацію нової редакції статуту Товариства з правом передоручення повноважень третім особам (питання 6 порядку денного). 15.09.2016 Нотаріусом внесено відповідні зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У Договорі від 30.08.2016 (на всіх його аркушах) був наявний підпис [PERSON] , який повністю відповідає його підпису, що міститься у паспорті громадянина України серії [NUMBER] . Проте, [PERSON] не підписував Договір від 01.09.2016. Натомість і в Договорі від 01.09.2016, і в протоколі загальних зборів учасників Товариства від 01.09.2016 №01/09, підпис від імені [PERSON] не відповідає підпису вказаної особами. Так, [PERSON] 08.10.2021 було подано до Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві заяву про злочин стосовно підроблення документів, внаслідок чого спричинено матеріальну шкоду [PERSON] і Товариству в особливо великому розмірі викрадення земельної ділянки вартістю понад 25 млн. грн. 08.10.2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за заявою [PERSON] за номером кримінального провадження 12021100030002678. Старшим слідчим слідчого відділу Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Грабчаком Олександром Анатолійовичем прийнято постанову від 12.10.2021 року, якою визнано [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні внесеному 08.10.2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021100030002678. 02.02.2022 року старшим слідчим слідчого відділу Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Сергієнко Юлією Юріївною прийнято постанову про призначення судової почеркознавчої експертизи, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України. 16.02.2022 року Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України складено висновок експерта №СЕ-19/111-22/4837-ПЧ, згідно якого судовий експерт дійшов таких висновків: - «Підпис від імені [PERSON] у графі « [PERSON] » в оригіналі протоколу № 01/09 Загальних зборів учасників ТОВ «БАРВИ-2005» (код ЄДРПОУ 33870378) від 01.09.2016, відповідно до якого [PERSON] передав свою частку у даному товаристві в розмірі 100% громадянину [PERSON] та призначив його на посаду директора замість себе виконаний не [PERSON] , а іншою особою.»; - «Підпис від імені [PERSON] у стовбці «ПРОДАВЕЦЬ» графі « [PERSON] » в оригіналі договору купівлі-продажу частки у Статутному капіталі ТОВ «БАРВИ-2005» (код ЄДРПОУ 33870378) від 01.09.2016, відповідно до якого [PERSON] продав свою частку у даному товаристві в розмірі 100% громадянину [PERSON] виконаний не [PERSON] , а іншою особою.». Вищезазначене, також підтверджене рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2023 року у господарській справі № 910/13328/22, яким позовні вимоги [PERSON] ( [ADDRESS] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) до [PERSON] ( [ADDRESS] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), державного реєстратора Печерської районної в місті Києві державної адміністрації Мельникової Наталії Сергіївни (вул. Михайла Омеляновича-Павленка, буд. 15, м. Київ, 01010) та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олени Володимирівни (вул. Генерала Жмаченка, буд. 4, м. Київ, 02192), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів товариство з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» (вул. Кайсарова, буд. 11, м. Київ, 03022; ідентифікаційний код 33870378), про визнання недійсним договору від 01.09.2016 купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-2005», витребування з незаконного володіння 100% статутного капіталу та визнання права власності на акції, задоволено повністю та ухвалено: - визнати недійсним договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» від 01.09.2016, укладений [PERSON] ( [ADDRESS] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) і [PERSON] ( [ADDRESS] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ); - витребувати з незаконного володіння [PERSON] ( [ADDRESS] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) і [PERSON] ( [ADDRESS] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) на користь [PERSON] 100% статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» (вул. Кайсарова, буд. 11, м. Київ, 03022; ідентифікаційний код 33870378); - визначити, що розмір частки [PERSON] ( [ADDRESS] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» (вул. Кайсарова, буд. 11, м. Київ, 03022; ідентифікаційний код 33870378) у сумі 25 591 808,18 грн становить 100% (сто відсотків). Отже, 09.09.2016 року, після продажу земельної ділянки, [PERSON] позбавився корпоративних прав підприємства, уклавши договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Барви-2005» (код ЄДРПОУ 33870378), третім особам, згідно з умовами якого [PERSON] передав, а [PERSON] та [PERSON] прийняли у власність належну продавцеві частку у статутному капіталі ТОВ «Барви-2005», у розмірі по 50% кожен, що становить в загальній сумі 25 591 808,18 грн, за ціною 25 591 808,18 грн., та гідно протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Барви-2005» від 09.09.2016 року [PERSON] був виключений із складу учасників товариства, а [PERSON] та [PERSON] були включені до складу учасників товариства. Внаслідок чого вони стали новими власниками ТОВ «Барви-2005». 15.09.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко Оленою Володимирівною до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань були внесені записи за №10641050032012677 та № 10641070033012677 щодо зміни складу учасників та керівника ТОВ «Барви-2005». Надалі, відповідач 1 - [PERSON] , продав земельну ділянку відповідачу 2 - [PERSON] за 1\~501\~311 грн, продаж відбувся згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.09.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук Т.С., зареєстрованго у реєстрі за № 292. Водночас, згідно п. 2.2. договору, [PERSON] продав земельну ділянку [PERSON] з відкладальною умовою після сплати в безготівковій формі через банківську установу в повному обсязі, та надав згоду на реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON] без оплати вартості земельної ділянки. 12.04.2017 року за заявою [PERSON] , посвідченою приватним нотаріусом Києва-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Власовою Л.В. зареєстрованою в реєстрі за № 173, земельна ділянка була поділена на три земельні ділянки. В результаті поділу земельна ділянка з кадастровим номером 3222482001:01:001:0067 була поділена на земельні ділянки кадастровими номерами: 3222482001:01:001:5214 площею 9,9327 га; 3222482001:01:001:5212 площею 0,5 га;3222482001:01:001:5213 площею 0,5 га. 31.05.2017 року [PERSON] за договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києва-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Власовою Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 299, відчужив земельну ділянку кадастровий номер 3222482001:01:001:5213 площею 0,5 га. відповідачу 3 - [PERSON] . Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом у спадкових справах № 26/2023 від 14 вересня 2023 року, №№ 2327, 2328, 2329, [PERSON] помер [INFO] . У зв`язку з цим право власності спадщина у вигляді земельних ділянок перейшла спадкоємцям та зареєстровано за ними наступним чином: -дружина [PERSON] набула право власності на частину земельної ділянки площею 9,9327 га, кадастровий номер 3222482001:01:001:5214; -дружина [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 0,5 га, кадастровий номер 3222482001:01:001:5212; -мати [PERSON] набула право власності на частину земельної ділянки площею 9,9327 га, кадастровий номер 3222482001:01:001:5214. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Проведення державної реєстрації речових прав врегульовано Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. N 1127, якою затверджено Порядок про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в редакції 13.05.2020 року (на дату реєстрації), відповідно до пункту 42 наведеного Порядку, при здійсненні державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки, за яким державним реєстратором отримуються відомості Державного земельного кадастру з метою встановлення місця розташування земельної ділянки, на якій споруджено відповідний об`єкт, для подальшого відображення таких відомостей як адреси об`єкта нерухомого майна. Відповідно до частини четвертої ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. У практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі N 653/1096/16-ц і надалі повторювався у практиці Верховного Суду). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі N 48/340 (пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі N 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі N 916/1415/19 (пункт 6.13) та інші). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі Закон), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Це підтверджується шляхом внесення відповідних даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 5 Закону, до об`єктів, щодо яких здійснюється державна реєстрація речових прав, відносяться речові права на земельні ділянки та нерухоме майно, яке неможливо перемістити без його знецінення або зміни призначення. До таких об`єктів, зокрема, належать житлові будинки, будівлі та споруди. Закон передбачає, що якщо законодавством передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, державна реєстрація прав на таке майно здійснюється тільки після прийняття його в експлуатацію в установленому порядку, окрім випадків, зазначених у ст. 31 Закону. Виходячи з викладених норм, Закон визначає державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно як засвідчення вже набутого особою права власності, а не як підставу для виникнення цього права. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного у встановленому законом порядку договору, який є предметом державної реєстрації. Ця норма вказує, що державна реєстрація права власності лише підтверджує факт набуття права, але не є його підставою. Виходячи з викладеного, суд відзначає, що факт набуття права власності не тотожний факту його державної реєстрації. Під час встановлення наявності в особи права власності необхідно насамперед визначити правову підставу, за якою особа набула це право, оскільки державна реєстрація не є самостійною підставою для виникнення права власності. Такий підхід відображений у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. Подібний підхід простежується у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17 та від 17.04.2019 у справі № 916/675/15. Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з частинами 1, 4 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Частиною 4 статті 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Барви-2005» зазначило, що підставами недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.09.2016 року є те, що відчуження спірної земельної ділянки відбулось внаслідок незаконних дій (незаконного набуття корпоративними правами засновника [PERSON] та незаконного набуття повноважень директора [PERSON] ) та були укладені в особі нелегітимного директора [PERSON] , а тому на момент укладення спірного договору не були додержані вимоги ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, що є підставою для скасування всіх реєстраційних дій, визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння. Дане твердження позивача знайшло своє відображення під час розгляду судом справи і не було спростовано відповідачами. Незаконність набуття корпоративних прав [PERSON] , і як наслідок незаконність призначення директора [PERSON] та відсутність волі на це справжнього власника підтверджується висновком експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №СЕ-19/111-22/483 7-ПЧ від 16.02.2022 року та рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2023 у справі № 910/13328/22. Як встановлено, рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2023 року у справі № 910/13328/22 воля [PERSON] на вибуття корпоративних прав та воля як у юридичної особи так і у власника юридичної особи на відчуження земельної ділянки була відсутня. Окрім того, продаж відбулась в порушення підпункту н) пункту 13.1.2. статуту Товариства, згідно якого прийняття рішення про укладення Товариством будь-яких договорів/угод (в т.ч. застави, іпотеки, тощо), пов`язаних з відчуженням в будь-який спосіб належного Товариству нерухомого майна та/або земельних ділянок відбувається за рішенням Зборів учасників товариства. Такої згоди [PERSON] не отримував. Тобто станом на день продажу первісної земельної ділянки було відсутнє волевиявлення учасників Товариства на відчуження земельної ділянки. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною. Аналіз вказаної норми та зміст позовних вимог за даним позовом свідчить про те, що даний позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння). Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами. Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав. Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої таке майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше. У такій справі необхідно встановити обставини, що мають засвідчити правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, а саме: підтверджують його право власності або інше речове право титульного володільця на витребуване майно; вибуття майна з володіння позивача; наявність майна в натурі у володінні відповідача; відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном. Правові позиції щодо особливостей віндикації та обсягів доведення у справах за позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема у постановах від 15травня 2018 року у справі N 923/630/17, від 29 січня 2019 року у справі N 911/3312/17, від 02 квітня 2019 року у справі N 911/737/18, від 19 червня 2019 року у справі N 914/1671/17, від 22 червня 2021 року у справі N 200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі N 359/3373/16-ц. Верховний Суд у своїй постанові від 21 червня 2018 року у справі № 703/5364/15-ц вказав, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Аналіз ст. 387 ЦК України свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі. Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном. У постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі N 910/13536/19 зазначено, що для застосування передбаченого ст. 387 ЦК України правового механізму відновлення порушеного права власності необхідним є встановлення наступних обставин у їх сукупності: існування в натурі індивідуально визначеного майна з ідентифікуючими ознаками на момент подачі позову та прийняття судом рішення про його витребування; наявність підтвердженого права власності або права законного володіння у позивача на відповідне майно; відсутність у власника чи титульного володільця можливості здійснювати фактичне володіння цим майном через те, що відповідач на момент подачі позову та прийняття рішення у справі фактично тримає його у себе; відсутність договірних відносин між позивачем і відповідачем, оскільки в протилежному випадку застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявляючи вимоги про витребування з чужого незаконного володіння майна позивач вказував на порушення його права власності, незаконність вибуття з власності. У постанові від 11 лютого 2020 року у справі N 922/614/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Відповідно до статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. що має лише родові ознаки, є замінною. Тобто індивідуально визначеними є такі речі, які відрізняються від інших індивідуальними ознаками: а) єдині у своєму роді; б) відрізняються від інших кількома ознаками; в) вирізнені із загальної маси речей цього роду. Поділ речей на речі, визначені індивідуальними ознаками, та речі, визначені родовими ознаками, пов`язаний як з природними властивостями речей, так і з способами їхньої індивідуалізації. Поряд із предметами, єдиними у своєму роді (наприклад, картиною), до речей, визначених індивідуальними ознаками, можуть бути віднесені речі, певним способом виокремлені учасниками правочину з маси однорідних речей. Якщо ж річ визначена тільки кількісно (числом, вагою, мірою) і характеризується ознаками, спільними для всіх речей такого роду, - це річ, визначена родовими ознаками. Частиною 2 статті 328 ЦК України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, та за умовами частини 3 статті 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або рішення суду. Тобто позивач має довести відсутність у відповідача правових підстав володіння майном та підтвердити своє право власності на спірне майно. За змістом статті 387 ЦК України та частини 3 ст. 12 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Отже, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном. Крім того, при розгляді віндикаційного позову позивач повинен підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно позивач повинен надати суду відповідні докази. Отже, умовами задоволення такого позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння. Разом з тим, досліджені судом докази надані позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» підтверджують незаконність набуття права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482001:01:001:0067, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Гореничі, відповідачем [PERSON] за Договором купівлі-продажу від 08.09.2016 року, оскільки такий договір був укладений в особі нелегітимного директора [PERSON] , нелегітимність якого підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва, яким підтверджено незаконне заволодіння корпоративними правами діючого на той час директора [PERSON] шляхом підроблення документів, що призвело до отримання [PERSON] посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-2005». Тому на момент укладення спірного договору не були додержані вимоги ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, а [PERSON] не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності як особа якій надано право від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» укладати подібні договори та уклав спірний договір купівлі-продажу шляхом присвоєння собі відповідних повноважень на підставі підроблених документів, тобто всупереч волі дійсного учасника правочину. За встановлених обставин недійсності договору купівлі-продажу корпоративних прав Товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» від 01.09.2016 року, відсутності [PERSON] на загальних зборах учасників товариства від 01.09.2016 року та його волевиявлення на відчуження його частки в статутному капіталі товариства на користь [PERSON] суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсними правочинів на підставі ст.ст. 203, 215\~ЦК України. Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 у справі № 372/349/17-ц. Оскільки, відповідачем 1 - [PERSON] було незаконно набуто право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482001:01:001:0067, подальше укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.09.2016 року, вчинення [PERSON] дій щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 3222482001:01:001:0067 на земельні ділянки кадастровими номерами: 3222482001:01:001:5214 площею 9,9327 га; 3222482001:01:001:5212 площею 0,5 га;3222482001:01:001:5213 площею 0,5 га, відчуження [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 3222482001:01:001:5213 площею 0,5 га, за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 31.05.2017 року [PERSON] , та отримання після смерті [PERSON] відповідачем 2 - [PERSON] право власності на частину земельної ділянки площею 9,9327 га, кадастровий номер 3222482001:01:001:5214, і права власності на земельну ділянку площею 0,5 га, кадастровий номер 3222482001:01:001:5212, а також отримання відповідачем 3 - [PERSON] права власності на частину земельної ділянки площею 9,9327 га, кадастровий номер 3222482001:01:001:5214, було вчинене неправомірно. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388\~цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відтак саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц та від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13). У цій справі суд встановив, що позивач є власником спірного майна, яке незаконно вибуло з його володіння, а тому у суду є правові підстави для витребування майна на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-2005», як неволодіючого власника. На підставі зазначеного, суд приходить до висновку, що відповідачі 2 та 3 [PERSON] та [PERSON] не довели наявного у них права власності на спірні земельні ділянки, а тому наявні підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договорів купівлі-продажу. Як вбачається з матеріалів справи відповідачі 2 та 3 - [PERSON] та [PERSON] отримали спірне майно в порядку спадкування, а отже безоплатно. За таких обставин враховуючи приписи ч. 3 ст 388 ЦК України, спірне майно може бути у них витребуване у всіх випадках, в тому числі за умови їх добросовісності при набутті такого майна. Щодо посилання відповідачів 2 та 3 - [PERSON] та [PERSON] на те, що витребування майна буде порушенням принципу мирного володіння майном та порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, а саме на них буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, суд, погоджується із доводами позивача, та зазначає наступне. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод визначено, що Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином вказана норма не забороняє витребування майна з незаконного, навіть добросовісного володіння, а навпаки, дозволяє кожній державі вирішувати вказані питання самостійно, в межах національного законодавства. Суд неодноразово наголошував, що статтю 1 Протоколу № 1 до Конвенції не можна тлумачити як накладення будь-якого загального зобов`язання Договірним державам покривати борги фізичних осіб (Kotov v. Russia [ВП], § 111; Anokhin v. Russia (ухв.)). Зокрема, коли втручання в право на мирне володіння «майном» здійснюється фізичною особою, виникає позитивне зобов`язання держави забезпечити у своїй внутрішній правовій системі, що право власності гарантовано на законодавчому рівні та положення законодавчих актів передбачають засоби правового захисту, за допомогою яких жертва втручання може захистити свої права, у тому числі, у відповідних випадках, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (Kotov v. Russia [ВП], § 113; Blumberga v. Latvia, § 67). Втручання повинне виконувати певні критерії: воно повинне відповідати принципу законності і переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є достатньо пропорційними меті, яку намагаються реалізувати (Beyeler v. Italy [ВП], §§ 108-114). Лише той факт, що держава, за допомогою своєї судової системи, передбачає судове вирішення спорів з приватного права не викликає втручання держави у права власності згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 (Kuchar і Stis проти Чеської Республіки, рішення Комісії), навіть якщо фактичний результат рішення, прийнятого цивільним судом, викликає втрату певного «майна». Проте, згідно зі статтею 1 Протоколу № 1, держава зобов`язана, принаймні, створити мінімальну законодавчу базу, яка включає належний суд, що дозволяє особам, які стверджують про порушення їхніх права, ефективно відстоювати свої права і їх виконання. Якщо держава не буде робити цього, вона серйозно не виконуватиме свій обов`язок захищати верховенство права і запобігати свавіллю (Kotov v. Russia [ВП], § 117).Таким чином, з огляду на викладені вище висновки ЕСПЛ, сам по собі розгляд спору з приватного права в національному суді, чим є ця справа, в тому числі і рішення про припинення права власності на спірне майно, за умови його прийняття, не є порушенням прав Відповідачів на мирне володіння майном. Що ж стосується твердження сторони відповідачів про покладення надмірного тягаря, то відповідачі 2 та 3 - [PERSON] та [PERSON] у відзиві посилаються на те, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. В той же час, як визнається самими відповідачами 2 та 3, спірне майно отримано ними в порядку спадкування, а відповідно безоплатно. За таки х обставин припинення права власності відповідачів на спірні земельні ділянки не покладе на останніх надмірний тягар, зокрема для компенсації втрат понесених при отриманні спірних земельних ділянок. Слід зазначити, що ст. 388 ЦК України прямо передбачає можливість витребування майна, отриманого безоплатно в усіх випадках його вибуття від власника внаслідок дій особи, що не мала права його відчужувати, а відповідно відсутність такого тягаря за умови безоплатного набуття права на спірне майно передбачено на рівні чинного національного законодавства. На переконання представника відповідачів 2 та 3, у [PERSON] з вересня 2016 року була об`єктивна можливість дізнатись про порушення своїх прав, якщо вони дійсно були порушені. Таким чином, строк на звернення до суду з цим позовом сплинув у вересні 2019 року, тому Позивачем пропущено строк, встановлений законом, на звернення до суду. Щодо заяви відповідачів 2 та 3 - [PERSON] та [PERSON] про застосування строку позовної давності суд зазначає наступне та звертає увагу відповідачів на наступні обставини. Захищаючи свої права як власника корпоративних прав [PERSON] 08.10.2021 року було подано до Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві заяву про злочин стосовно підроблення документів, внаслідок чого спричинено матеріальну шкоду [PERSON] і Товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» в особливо великому розмірі - викрадення земельної ділянки вартістю понад 25 млн. грн., тобто моментом коли Товариству з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» стало відомо про порушення їх прав є 08.10.2021 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 "Про всановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин. Законом України від 30.03.2020 №540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічна: гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України: метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". Зазначений Закон України від 30.03.2020 №540-ІХ набрав чинності 02.04.2020. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричини коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенні, території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеку" і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дію якого неодноразово продовжено, зокрема, Законом України Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 06.02.2024 № 3564-ІХ , яким затверджено Указ Президента "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 05.02.2024 № 49/2024 та строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05:30 14.02.2024 на 90 діб, тобто до 14 травня 2024 року За приписами пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану Таким чином, враховуючи те, що на всій території України запроваджено карантин з 11.03.2020 року до 30.06.2023 року, а під час дії карантину строки, визначені статтею 257 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії такого карантину, введення на території України воєнного стану з 24 лютого 2024 року, який було неодноразово продовжено та який діє й на час розгляду, а перебіг позовної давності, визначений Цивільним кодексом України, зупиняється на строк дії такого стану, то подання позову 24.05.2024 року не виходить за строки позовної давності. У зв`язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову. Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У додатковій постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі №910/9111/17 вказано, що відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, а в суді касаційної (апеляційної) інстанції - до прийняття постанови у справі. Відповідно, якщо учасник справи до закінчення судових дебатів (в суді апеляційної інстанції - до прийняття постанови у справі) не заявив клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, суд не має підстав для розгляду питання про розподіл здійснених учасником витрат на професійну правничу допомогу (див. постанову Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 927/26/18). Враховуючи відсутність в матеріалах справи заяви представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Барви-2005» про стягнення судових витрат та наміру подати докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в суді, яка повинна була бути поданою до закінчення розгляду справи, суд не стягує судовий збір та судові витрати на професійну правничу допомогу з відповідачів.

Outcome: approved