Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у вказаній квартирі зареєстровано четверо осіб, а саме: [PERSON] , [PERSON] (онука), [PERSON] (колишній зять) та [PERSON] (онук). Також зазначає, що 06.02.2016 року автомобіль «Renault Logan» під керуванням [PERSON] потрапив в ДТП усі пасажири транспортного засобу отримали тілесні ушкодження різного ступеня важкості та були госпіталізовані. Серед пасажирів була її донька, [PERSON] , яка внаслідок ДТП отриманих травм загинула на місці. Після ДТП, [PERSON] , певний час проживав у квартирі, а згодом з дітьми виїхав з квартири. Відсутність [PERSON] у квартирі підтверджується актами ТОВ «Стимул - Сихів» за період з лютого 2017 року до лютого 2023 року. 12.02.2021 року відповідач відбув покарання за вчинене ДТП та вказану квартиру не прибув, що свідчить про втрату відповідачем інтересу до житла. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 15.06.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 05.02.2024 року представником відповідача подано до суду письмові пояснення з яких вбачається, що відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 05.02.2024 року витребувано у Шостій львівській державній нотаріальній конторі копію спадкової справи №458/2016 заведеної після смерті [PERSON] . Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 26.09.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. У судове засідання позивач та його представник не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подали клопотання про відкладення розгляду справи, повторно, без підтвердження поважності підстави відкладення належними доказами. Відповідач та його представник у судове засідання 02.01.2025 року не з`явилися. Від представника відповідача адвокат Шубак М.І. надійшла заява про розгляд справи без участі представника відповідача, у якому він просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У судовому засіданні 05.02.2024 просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно із вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. З`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, виходячи з положень ст.16 ЦК України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] (дочка позивача) та [PERSON] (онука позивача). 08 лютого 2010 року у спірній квартирі зареєстровано відповідача [PERSON] - чоловіка [PERSON] . У 2012 році у подружжя [PERSON] народився син [PERSON] , який також зареєстрований у спірній квартирі. 06 лютого 2016 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю водія [PERSON] , який, керуючи автомобілем марки «Renault Logan», порушив Правила дорожнього руху, внаслідок чого його дружина [PERSON] отримала численні травми, від яких загинула на місці. Вироком Львівського апеляційного суду від 26 травня 2017 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, із призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років. Згідно листа № 11/3190 від 18 травня 2021 року Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, засуджений [PERSON] відбував покарання у Державній установі «Городоцький виправний центр (№ 131)», звільнений 12 лютого 2021 року із сектору мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання для засуджених чоловіків при вказаній установі, умовно-достроково на невідбутий термін 1 рік 6 місяців 4 дні. Зазначенні обставини були встановленні рішенням Сихівського районного суду міста Львові від 23.04.2022 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду 15.08.2022 року та постановою Верховного суду від 02.02.2023 року у справі № 464/8705/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до частин 4, 5 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Окрім цього, як вбачається Свідоцтва про право на спадщину від 10.02.2023 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-202, виданого на ім`я [PERSON] , спадкоємцями після смерті [PERSON] , є її мати [PERSON] - частки спадщини; чоловік [PERSON] - частки спадщини; дочка [PERSON] - частки спадщини, син [PERSON] частки спадщини. Спадщина, на яку в указаних частках видано свідоцтво, складається -1/3 частини квартири [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] є спадкоємцем 1/4 частки спадщини, що становить 1/3 квартири [ADDRESS] , яка входить до складу спадщини після смерті [PERSON] . Проте, як вбачається з матеріалів справи, свідоцтва про право на прийняття спадщини [PERSON] не отримав. В матеріалах справи таке відсутнє. Верховний суд у постанові 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц, провадження № 61-12264св22 зробив висновки, що згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України. Отже, [PERSON] є одним із співвласників зазначеної квартири, частку яку він набув в порядку спадкування. Не отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину за законом та не проведення державної реєстрації не позбавляє його права на володіння, користування належним йому майном. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить із того, що відповідач не втратив право власності на вказану частку в квартирі в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Доказів, які б свідчили про припинення права власності [PERSON] на належну йому частку в спірній квартирі в розумінні статей 346, 365 ЦК України не надано, а тому положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі № 511/1902/18 Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, враховуючи те, що [PERSON] є співвласником квартири та

Outcome: dismissed