Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором від 13.10.2015 у розмірі 54 864,81 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 13.10.2015 між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Мета кредиту для особистих потреб. Ліміт кредитної лінії у розмірі 75 000,00 грн. Процентна ставка 40,00 % річних. Тип процентної ставки фіксована. Обов`язковий мінімальний платіж запропоновано встановити у розмірі 7 % від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50,00 грн. АТ «Альфа банк» прийняв пропозицію відповідача на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк». Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором позивач виконав своєчасно і в повному обсязі, надавши відповідачу в розпорядження кредитні кошти. 22.02.2021 між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК ФОРТ» було укладено договір факторингу №1, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК ФОРТ» набуло право вимоги до боржників за договорами, перелік яких наведено у додатку №1-1 до договору. В подальшому 23.02.2021 між ТОВ «ФК ФОРТ» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» було укладено договір факторингу №01-23-02/21, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло право вимоги до боржників за договорами, перелік яких наведено у додатку №1-1 до договору. Відповідач належним чином не виконував умови договору, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яка станом на 23.02.2021 складає 54 864,81 грн. З підстав стягнення вказаної заборгованості позивач звернувся до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 13.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, а позивачу - відповіді на відзив 28.10.2024 представником позивача подано до суду додаткові пояснення з відповідними додатками. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, підтримуючи позовні вимоги та не заперечуючи щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд ухвалив провести розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. При вирішені питання щодо розгляду справи в заочному порядку суд виходив з того, що в силу вимог ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що на підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів у спосіб та в обсязі, зазначених в позовній заяві позивач надав суду копію оферти на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 09.10.2015 та акцепт пропозиції від 09.10.2015, відповідно до якої [PERSON] пропонував АТ «Альфа-Банк» укласти угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», укладеного між ним та банком. Відповідно до умов угоди ліміт кредитної лінії становить 75 000,00 грн. Процентна ставка 40,00 % річних. Тип процентної ставки фіксований. Обов`язковий мінімальний платіж запропоновано встановити у розмірі 7% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50,00 грн. Надана позивачем виписка по рахунку містить інформацію за період з 13.10.2015 по 08.04.2024 за договором №630316733. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором №630316733 від 22.02.2021 станом на 13.02.2021 загальна сума заборгованості складає 54 864,81 грн. Розрахунок заборгованості містить інформацію про нарахування комісії, неустойки, простроченої суми кредиту, відсотків за користування кредиту, заборгованості по тілу кредиту, овердрафту. Разом із цим, позивач не зазначив складових заборгованості по кредиту, що становить 54 864,81 грн., тому суд позбавлений можливості встановити, які саме платежі передбачені умовами договору. Також позивач надав копію договору факторингу №1 від 22.02.2021, укладеного між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК ФОРТ», у відповідності до умов якого ТОВ «ФК ФОРТ» набуло право вимоги до боржників за договорами, перелік яких наведено у додатку №1-1 до договору. Відповідно до платіжного доручення №35 від 23.02.2021 ТОВ «ФК ФОРТ» перерахувало АТ «Альфа-Банк» кошти у розмірі 14 235 001,00 грн. за право вимоги згідно договору факторингу №1 від 22.02.2021. В подальшому 23.02.2021 між ТОВ «ФК ФОРТ» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» було укладено договір факторингу №01-23-02/21, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло право вимоги до боржників за договорами, перелік яких наведено у додатку №1-1 до договору. Надаючи оцінку вказаним доказам, суд виходить з наступного. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним, згідно із статтею 1055 ЦК України. За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Проаналізувавши обставини даного спору та надані суду докази, суд дійшов висновку, що представником позивача не надано доказів укладення договору з первісним кредитором АТ «Альфа-Банк». Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 13.10.2015 між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти). Проте оферта на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії датована 09.10.2015. Крім цього, у позовній заяві не зазначено номер кредитного договору, також відсутній будь-який номер на оферті на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 09.10.2015, та не долучено як додаток до позовної заяви сам кредитний договір. Водночас, наданий документ, який представник позивача ідентифікує як виписку по особовому рахунку [PERSON] , містить інформацію за кредитним договором №630316733 за період з 13.10.2015 по 08.04.2024 та не містить жодної інформації про встановлення кредитного ліміту у розмірі 75 000,00 грн., інформації про підприємство, від імені якої вона складена, назви банку, який надав кредит, здійснював перерахування коштів та списання в рахунок сплати боргу, жодного підпису, печатки, зазначення відповідальної за її складання особи. Натомість вказана виписка по особовому рахунку здійснена по рахунку з кредитною карткою World Debit Mastercard, хоча в оферті зазначена міжнародна платіжна картка DMC Gold. Крім цього, розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не є первинним документом та не відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також вимогам Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ №75 від 04.07.2018, оскільки він сформований позивачем, а не первісним кредитором. Отже, даний розрахунок не є належним доказом суми заборгованості в розумінні положень ч.1 ст. 77 ЦПК України. З урахуванням наведеного вище, суд доходить висновку, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження тих обставин, які наведені ним у позовній заяві. Також суд звертає увагу, що надані позивачем окремі аркуші виписок з додатку №1-1 до договору факторингу №01-23-02/21 від 23.02.2021, №1 від 22.02.2021 містять ознаки частково прихованої інформації, не є належним чином засвідченою копією документів, не є засвідченим витягом з нього, у розумінні статті 95 ЦПК України. У вказаних виписках з додатку №1-1 номер кредитного договору значиться CCNG-630316733, що не відповідає номеру договору, вказаному у виписці за рахунком, та датований 13.10.2015, що суперечить даті оферти на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, якою є 09.10.2015. Відсутність у матеріалах справи укладеного та підписаного усіма сторонами кредитного договору позбавляє суд можливості встановити чи було взагалі обумовлено сторонами відступлення права вимоги за таким договором третім особам. Окрім того, до матеріалів позовної заяви позивачем не додано доказів про те, що ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» має ліцензії та дозволи на укладання договорів факторингу та що позивач має статус фінансової установи. Зважаючи на викладене, суд доходить висновку, що ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» не довів факт переходу до нього прав вимоги до [PERSON] за кредитним договором (оферти) від первісного кредитора. Відповідно до статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Водночас саме на позивача покладено обов`язок доказування обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги та подання всіх наявних у нього доказів у строки, встановлені статтею 83 ЦПК України. Інших належних та допустимих доказів на противагу вищезазначених висновків суду позивачем не надано та в ході судового розгляду не встановлено. Із урахуванням наведеного, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed