Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-08 00:00:00

22.05.2024 року до суду звернувся [PERSON] з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову вказав, що з 2021 року по теперішній час відповідачка втратила інтерес до сина, жодної участі у його вихованні не приймає, з власної ініціативи самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, припинила спілкування з сином, не цікавиться його життям і здоров`ям, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не надає матеріальної допомоги, в той час як дитина проживає з позивачем та знаходиться на його повному утриманні. Також, позивач звертає увагу суду на те, що відповідачка не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав, про що свідчить її нотаріально засвідчена згода від 22.05.2024 року. Тому, з метою повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини позивач вважає за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно їхнього сина [PERSON] . Ухвалою суду від 27.05.2024 року відкрито провадження, справу призначено у підготовче засідання в загальному провадженні. 16.12.2024 року від третьої особи до суду надійшла заява про долучення висновку органу опіки та піклування ХМР від 13.12.2024 року про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Ухвалою суду від 23.12.2024 року закінчено підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав з викладених у позові підстав та просив справу розглядати без його участі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заяви про розгляд справи без участі представника, при ухваленні судового рішення підтримують поданий ними висновок. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглянути по суті, на підставі наявних доказів, ухваливши рішення по справі. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.07.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, актовий запис №135, про що свідчать дані свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 22.07.2006 року. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 25.06.2020 року, батьком [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . Відповідно до витягу з Реєстру Хмельницької територіальної громади від 22.05.2024 року позивач з 28.12.2023 року зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , тоді як відомості про зареєстроване місце проживання його сина [PERSON] у матеріалах справи відсутні. 22.05.2024 року [PERSON] складено згоду на позбавлення її батьківських прав відносно дитини [PERSON] , яка посвідчена приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Кот М.О. та зареєстрована в реєстрі за №3531. Водночас, органом опіки та піклування Виконавчого комітету Хмельницької міської ради надано висновок №3200/01-31 від 13.12.2024 року про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] . Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Із положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України слідує, що суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Мамчур проти України» ("Mamchur v. Ukraine", заява №10383/09, рішення від 16 липня 2015 року, п. 100) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Також у рішенні від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» («Hunt v. Ukraine», заява №31111/04, п.п. 57-58) Європейський суд з прав людини вказав на те, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина. У відповідності з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У відповідності до п.п.15 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.03.2007, № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб,які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 12.09.2019 року у справі № 638/6919/16-ц). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема від 24.06.2020 року у справі № 344/6374/18, від 08.04.2020 року у справі № 645/731/18, від 29.01.2020 року у справі № 127/31288/18, від 29.01.2020 року у справі № 643/5393/17, від 17.01.2020 року у справі № 712/14772/17, від 25.11.2019 року у справі № 640/15049/17, від 24.04.2019 року у справі № 331/5427/17, від 13.03.2019 року у справі № 631/2406/15-ц. Як видно з матеріалів справи, сторони по справі фактично припинили шлюбні стосунки, відповідачка не спілкується з сином в необхідному обсязі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, зі слів позивача належним чином не приймає участь у вихованні сина, однак вказані обставини не є безумовними та достатніми для застосування такого крайнього заходу впливу як озбавлення відповідачки батьківських прав. Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. У відповідності до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Крім того, вказаний висновок органу опіки та піклування оцінений судом у сукупності з іншими доказами та також підтверджує відсутність будь-яких правових підстав для застосування крайнього заходу впливу - позбавлення батьківських прав. При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що відповідачка зловживає алкоголем чи вживає наркотичні засоби, притягувалася до адміністративної відповідальності за невиконання своїх батьківських обов`язків, застосувала насильство щодо дитини чи негативно впливає на духовний та фізичний її розвиток. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та не представлено доказів, що остання не надає матеріальної допомоги, не цікавиться умовами життя та станом здоров`я сина. За таких обставин, суд приходить до переконання, що відсутність відповідачки не є нехтуванням батьківськими обов`язками щодо дитини, не свідчить про ухилення останньої від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина, а тому не є підставою для позбавлення її батьківських прав. Оцінюючи встановлені обставини та надані докази суд приходить до висновку, що відповідачка не ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а тому у відповідності до ст.164 СК України її не слід позбавляти батьківських прав відносно дитини.

Outcome: dismissed