Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, згідно із яким просив суд ухвалити рішення щодо визнання виконавчого напису нотаріуса таким, який не підлягає до виконання. У обґрунтування позову [PERSON] повідомив, що у червні 2018 року між позивачем та відповідачем укладений кредитний договір на підставі якого заявник отримав грошові кошти в кредит. У подальшому позивач дізнався, що на підставі вищевказаного кредитного договору приватним нотаріусом вчинений виконавчий напис щодо примусового стягнення з [PERSON] заборгованості за таким договором. Разом з тим, зазначений виконавчий напис позивач вважає таким, який вчинений із порушенням норм законодавства України. Зокрема, такий висновок позивача ґрунтується на тому, що із наданих приватним нотаріусом матеріалів встановлено, що оспорюваний напис вчинявся на підставі копії кредитного договору, в той час коли згідно з нормами законодавства вчинення такого напису повинно провадитися нотаріусом виключно при пред`явленні стягувачем оригіналу нотаріально посвідченого кредитного договору. Враховуючи наведене, [PERSON] просить суд визнати вищевказаний виконавчий напис таким, що не підлягає до виконання. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і, відповідно, без фіксації його перебігу та заперечень щодо такого порядку від учасників не надходило і судом не встановлено. Відповідач, в свою чергу, скерував на адресу суду відзив на позовну заяву згідно з яким категорично заперечував проти позовних вимог [PERSON] . В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначив, що позивачем не було надано жодних розрахунків, які б підтвердили спірність оспорюваного виконавчого напису, а також [PERSON] не підтвердив свої вимоги відповідними належними й допустимими доказами, а отже виконавчий напис вчинено з дотриманням усіх вимог законодавства. Також вказав на неспівмірність судових витрат на правову допомогу (а.с. 46-52). Ухвалою суду від 27.08.2024 року залучено товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сонаті" до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідно ним правовідносини. Позивач є громадянином України, має зареєстроване місце проживання, отримував код платника податків та сплатив судовий збір при зверненні до суду. 15 червня 2018 року між Публічним акціонерним товариством "Ідея Банк" та [PERSON] укладений кредитний договір Z06.00602.004021523 за умовами якого останній отримав кредит в сумі 49999 грн (п. 1.1. Договору) строком на 24 місяці (п. 1.2. Договору) зі сплатою 21,99 % річних за користування кредитними коштами (п.п. 1.3., 1.4. Договору). У подальшому, 19 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем вчинений виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 45301 згідно з яким останнім запропоновано стягнути з [PERSON] на користь акціонерного товариства "Ідея Банк" заборгованість за кредитним договором Z06.00602.004021523 від 15 червня 2018 року за період з 15 лютого 2020 року по 6 квітня 2021 року в загальній сумі 89349,51 грн, яка складається із заборгованості за: простроченим основним боргом в сумі 42043,36 грн; простроченими процентами в сумі 15373,55 грн; прострочену плату за обслуговування кредиту в сумі 18792,62 грн; пенею в сумі 11239,98 грн та платою за вчинення виконавчого напису в сумі 1900,00 грн (а.с. 21). 23 червня 2021 року з метою примусового виконання вищевказаного виконавчого напису державним виконавцем Житомирського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Михайленко Л.В. відкрито виконавче провадження № 65875580 (а.с. 14). У подальшому, 19 жовтня 2023 року заступником начальника Житомирського районного відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шатилом А.М. в межах виконавчого провадження № 65875580 вчинена постанова про арешт коштів боржника, а 29 квітня 2024 року постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (а.с. 15). Нормами законодавства вказані правовідносини врегульовані наступним чином. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України "Про нотаріат" та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону "Про нотаріат"). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Згідно з п. 19 ст. 34 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси вчиняють виконавчі написи. За правилами ч. 2 ст. 50 Закону України "Про нотаріат" право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Так, згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України "Про нотаріат" (тут і в подальшому у редакції на час вчинення напису) нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц та від 2 липня 2019 року у справі №916/3006/17 для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Згідно з п. 3.1 та п. 3.4 Глави 16 Розділу ІІ "Вчинення виконавчих написів" Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, нотаріус вчиняє виконавчі написи: 1) якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; 2) за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі-Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 1 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 7 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 "Про внесення змін до переліку документів ,за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині "а після слів "заставлене майно" доповнити словами "(крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку)"; доповнити розділ пунктом 1-1 такого змісту: "1-1. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу", п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" новим розділом такого змісту: "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості". Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26листопада 2014 року № 662 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21) виснувано, що судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса" для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17 (провадження № 61-14105св18), від 21 жовтня 2020 року у справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19), від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), від 6 жовтня 2021 року у справі № 361/4793/20 (61-5910св21). Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком. Нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовані зазначені правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Так із матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що спірний виконавчий напис вчинений 19 травня 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. За таких обставин, можливо дійти висновку, що на момент вчинення спірного виконавчого напису відповідачем приватному виконавцеві повинен був пред`явлений, зокрема, оригінал нотаріально посвідченого кредитного договору. Водночас, у матеріалах справи відсутні докази того, що укладений між Публічним акціонерним товариством "Ідея Банк" та позивачем кредитний договір, який повинен надаватись нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису. Отже, суд погоджується із доводами сторони позивача стосовного того, що вищезгаданий виконавчий напис вчинений без додержання вимог законодавства України, а тому повинен бути визнаний таким, що не підлягає до виконання. Стосовно розподілу судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України суд зазначає наступне. Так із позовної заяви слідує, що у [PERSON] , за його словами, наявні судові витрати пов`язані із розглядом цієї справи в сумі 17 751,75 грн, які складаються із витрат по сплаті судового збору в сумі 1 816,80 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15 934,95 грн. Разом з тим, при поданні відзиву на позовну заяву представник відповідача заперечив проти стягнення з Акціонерного товариства "Ідея Банк" витрат у заявленому позивачем розмірі. Свою позицію представник обґрунтував тим, що розмір таких витрат є непоґрунтованим та не підтвердженим належними доказами. Окремо сторона відповідача звернула увагу суду на неспівмірність таких витрат зі складністю справи. При дослідженні матеріалів справи судом встановлено наступне. 15 травня 2024 року між [PERSON] та Адвокатським бюро "ЮРКОНСАЛТ" Геннадія Працевитого укладений договір про надання правової (правничої) допомоги. Того ж дня між [PERSON] та Адвокатським бюро "ЮРКОНСАЛТ" Геннадія Працевитого укладений додатковий договір до договору про надання правової допомоги за умовами якого (п. 1 Додаткового договору) клієнт доручає, а адвокат зобов`язується надати правову допомогу з представництва та захисту інтересів клієнта щодо скасування виконавчого напису № 45301 від 19 травня 2021 року на суму 89349,51 грн. Крім того, за умовами п. 3.2. вищевказаного додаткового договору клієнт сплачує суму гонорару на користь адвоката виключно в тому випадку, якщо результат розгляду справи буде на користь клієнта. Відповідно до акту про надані послуги від 15 травня 2024 року адвокатським бюро надані послуги на загальну суму 7000,00 грн (консультація, підготовка позовної заяви, подання позову, зупинення виконавчого провадження, контроль справи у суді, участь адвоката у судових засіданнях, стягнення витрат на правову допомогу, закінчення виконавчого провадження, стягнення витрат на правову допомогу). Крім того, між адвокатським бюро та [PERSON] підписаний акт про надані послуги від 15 травня 2024 року за умовами якого позивач зобов`язався сплатити адвокатському бюро гонорар в сумі 8934,95 грн. Нормами процесуального законодавства вказані правовідносини врегульовані наступним чином. Відповідно до ч. 1 ст.133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За нормами п.1 частини третьої ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною третьою ст.137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові від 9 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц при вирішенні питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу Верховний Суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до положень ч.ч. 2-3 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до змісту абз. 1 ч. 8 ст.141 ЦПК України, яким унормований інститут судових витрат, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У постанові Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року в справі №922/445/19 виснувано, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. У подальшому від вказаної вище правової позиції Верховний Суд не відступав (постанова від 22 січня 2021 року в справі №925/1137/19). Положення п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України передбачають, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносяться й витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Водночас, згідно з ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст.137 ЦПК України). У постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про можливість існування "гонорару успіху" як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. З урахуванням наведеного, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 17 січня 2024 року в справі № 906/462/22. Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами процесуального законодавства, якими врегульовані зазначені правовідносини, суд вважає за доцільне зменшити суму судових витрат позивача, які належить стягнути з відповідача в межах цього цивільного провадження - судових витрат, які складаються із витрат по сплаті судового збору в сумі 1816,80 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4000,00 грн. Зазначений висновок суду зумовлений тим, що сторона відповідача у встановлений процесуальним законодавством строк подала до суду відзив на позовну заяву в якому заперечила проти наведеної позивачем суми судових витрат з огляду на їх необґрунтованість та не співмірність зі складністю справи. За таких обставин, такі заперечення відповідача суд розцінює як такі, що подані в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України, і часткового погоджується з ними виходячи з наступного. Так, відповідно до акту про надані послуги від 15 травня 2024 року адвокатським бюро надані позивачу послуги на загальну суму 7000,00 грн (консультація, підготовка позовної заяви, подання позову, зупинення виконавчого провадження, контроль справи у суді, участь адвоката у судових засіданнях, стягнення витрат на правову допомогу, закінчення виконавчого провадження, стягнення витрат на правову допомогу). Разом з тим, розгляд цієї цивільної справи відбувався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, що, своєю чергою, виключає можливість проведення у цій цивільній справі судових засідань. Крім того, матеріали справи також не містять будь-яких відомостей стосовного того, що виконавче провадження, яке провадиться на підставі оспорюваного напису нотаріуса, було зупинене або ж закінчене. Також у матеріалах справи відсутні будь-які запити представника позивача стосовно руху цієї справи у суді, а також клопотання про ознайомлення з її матеріалами. Усе вищевикладене свідчить про те, що не усі послуги, які були відображені у вищевказаному акті фактично надані позивачеві. Окремо суд звертає також увагу на те, що умовами п. 3.2. додаткового договору від 15 травня 2024 року до договору про надання правової допомоги від 15 травня 2024 року передбачена сплата адвокату так званого "гонорару успіху" у розмірі 10 % від суми зазначеної у виконавчому написі, тобто в сумі 8934,95 грн. Одночасно така додаткова винагорода адвокату за досягнення позитивного рішення у справі як "гонорар успіху", за своїм змістом і правовою природою не є ціною договору (платою за надані послуги) у розумінні статей 632, 903 Цивільного кодексу України та статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а є платою за сам результат (позитивне рішення), досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг, так як і не є професійною правничою допомогою в розумінні положень цивільного процесуального законодавства України, оскільки не є послугою адвоката та не відноситься до судових витрат. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що "гонорар успіху", визначений пунктом 3.2. додаткового договору від 15 травня 2024 року до договору про надання правової допомоги від 15 травня 2024 року не був необхідним, у зв`язку із незначною складністю цієї цивільної справи, нетривалому її розгляді, а також у відсутності необхідності у вчиненні стороною позивача в межах справи значної кількості процесуальних дій. Усе вищевикладене вказує на неможливість покладення на відповідача (не на сторону договору, де передбачено "гонорар успіху") вищеописаного "гонорару успіху" в розмірі 8934,95 грн, відтак суд відмовляє в його покладені на відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved