Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 78/100 частки земельної ділянки, яка належала його батькові [PERSON] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] в місті Володимир (бувший Володимир Волинський) Володимирського району Волинської області. 22 травня 2000 року державним нотаріусом Володимир Волинської державної нотаріальної контори Волинської області Білень Н.П., було посвідчено договір дарування житлового будинку, зареєстрований в реєстрі за № 2-1044, відповідно до якого його батько [PERSON] подарував йому - [PERSON] належну на праві приватної власності 78/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] . Згідно вказаного вище договору дарування житлового будинку, в постійне користування йому перейшло: коридор 2-1, площею 5.7 кв.м., жила кімната 2-2, площею 14.7 кв.м., жила кімната 2-3, площею 13/2 кв.м., коридор -2-4, площею 19.1 кв.м., жила кімната -2-5, площею 22.7 кв.м., кухня -2-6, площею 11.4 кв.м., ванна -2-7, площею 6.1 кв.м., вбиральня -2-8, площею 1.5 кв.м., коридор -2-9, площею 2.1 кв.м., кладова -2-10, площею 1.3 кв.м., жила кімната -2-11, площею 24.2 кв.м., жила кімната -2-12, площею 14.0 кв.м., хлів Б, гараж літня кухня лазня хлів В-1, вигрібна яма Г, в спільному користуванні - огорожа 1-2. Право власності на вказану вище 78/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями, у встановленому законом порядку було ним зареєстровано бюром технічної інвентаризації. Проте, 78/100 частки земельної ділянки, площею 1000 кв.м., для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка розташована на території Володимирської (бувшої Володимир Волинської міської ради) Володимирського району Волинської області, яка згідно державного акта на право приватної власності на землю серія ІV-ВЛ № 027848, належала його покійному батькові [PERSON] та на якій розміщена подарована батьком частка будинку, до вказаного вище договору дарування житлового будинку, включена не була. Все інше майно, його батько [PERSON] заповів своєму сину, його рідному брату - відповідачу по справі [PERSON] . На даний час виникла необхідність оформити спадщину після смерті батька, так як позивач не може вільно та належним чином користуватися і розпоряджатися належною йому часткою у вказаному вище житловому будинку із господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] , в зв`язку із тим, що не являється власником земельної ділянки, призначеної для обслуговування належної йому частки у вказаному вище будинковолодінні, а тому змушений звернутися до суду за захистом своїх прав і законних інтересів. В судове засідання позивач [PERSON] на розгляд справи не з`явився, надав суду письмову заяву згідно якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити та слухати справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а саме оголошення на офіційному веб-порталі судової влади, про причину неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направляв. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Ухвалою суду від 26.12.2024 року ухвалено провести заочний розгляд вказаної справи, оскільки відповідач, будучи неодноразово належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, в той же час позивач не заперечував проти заочного вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У ч.3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд, дослідивши надані до матеріалів справи доказі, дійшов наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За вимогами ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 79, [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] являється сином [PERSON] . Згідно копії договору дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Володимир-Волинської державної нотаріальної контори, [PERSON] , який був укладений 22.02.2000 року та зареєстрований в реєстрі за № 3-1277, [PERSON] , подарував належну йому на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, 78/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] своєму синові - [PERSON] . Як вбачається з копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14870769 від 12.06.2007, виготовленим КП «Волинське бюро технічної інвентаризації», право власності на вищевказану частину житлового будинку, у встановленому законом порядку було зареєстровано на [PERSON] . Копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії IV-ВЛ № 027848, підтверджується, що [PERSON] також на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 1000 кв.м для обслуговування житлового будинку та господарских споруд, що розташована по [ADDRESS] . Згідно з ст. 1261 ЦК України [PERSON] є спадкоємцем першої черги майна [PERSON] , який помер [INFO] . Судом встановлено, що крім позивача по справі є інший спадкоємець першої черги за законом, який являється сином померлого [PERSON] , проте він, будучи належним чином повідомлений судом про час та місце розгляду справи в судові засідання неодноразово не з`являвся, письмового відзиву на позовну заяву не подавав, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направляв. Відповідно до ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (частина перша статті 79 ЗК України). За змістом ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 78-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Згідно із ч. 10 ст. 79-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Стаття 16 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» встановлює, що земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Згідно з положеннями ст. 120 ЗК України (в редакції від 05.11.2009, тобто на час виникнення спірних правовідносин), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній. Вищевказана правова позиція була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16 . Отже, з набуттям позивачем [PERSON] права власності на 78/100частки житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , до нього, як до нового власника даного нерухомого майна, в силу положень ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, перейшло право власності на земельну ділянку за вказаною адресою, яка належала на праві приватної власності [PERSON] , за його життя та будь-ким із його спадкоємців успадкованою не була. Таким чином земельна ділянка, на якій розміщена частка житлового будинку за вищевказаною адресою, також повинна перейти у власність позивача, а тому його право власності підлягає захисту шляхом його визнання за ним. На підставі викладеного,

Outcome: approved