Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-08 00:00:00

09.09.2024 представник позивача звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 10.09.2024, мотивуючи тим, що згідно особового рахунку № [NUMBER] , відповідачі за період з 01.02.2017 по 01.09.2024 мають заборгованість за послуги з постачання теплової енергії у розмірі 38244,90 грн та в добровільному порядку зобов`язання щодо сплати коштів за надані послуги вони не виконують. Тому, позивач просить у судовому порядку стягнути солідарно з відповідачів суму боргу в розмірі 38244,90 грн за період з 01.02.2017 по 01.09.2024, за послуги постачання теплової енергії; стягнути солідарно з відповідачів суму, за період з 01.02.2017 по 01.02.2022, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 4166,10 грн та три відсотки річних в сумі 1561,24 грн; стягнути солідарно з відповідачів суму, за період з 01.01.2024 по 01.08.2024, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 118,95 грн та три відсотки річних в сумі 52,38 грн та витрати на оплату судового збору в розмірі 3028,00 грн. 15.11.2024, після отримання відповідей щодо зареєстрованого місця проживання відповідачів, судом постановлено ухвалу, якою позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. 09.01.2025 представник позивача, за довіреністю у справі - Мартиненко Тетяна Миколаївна, подала до суду заяву, в якій просила стягнути з кожного з відповідачів на користь позивача: суму заборгованості за послуги з постачання теплової енергії за період з 01.02.2017 по 01.09.2024 по 12748,30 грн; суму, за період з 01.02.2017 по 01.02.2022, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 1388,70 грн та три відсотки річних в сумі 520,41 грн; суму, за період з 01.01.2024 по 01.09.2024, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 39,65 грн та три відсотки річних в сумі 17,46 грн; витрати на оплату судового збору у розмірі 1009,33 грн. 09.01.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про прийняття до розгляду заяви представника позивача, про зміну предмету позову, згідно ст.49 ЦПК України. 09.01.2025 представник позивача, за довіреністю у справі - Мартиненко Тетяна Миколаївна, подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за відсутності представника КП БМР «Білоцерківтепломережа», позовні вимоги підтримує у повному обсязі. 09.01.2025 відповідачка - [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі. 09.01.2025 відповідачка - [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі. 09.01.2025 відповідач - [PERSON] подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі та надав до суду посвідчення, згідно якого він має право на звільнення від сплати судового збору. Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце засідання повідомлені належним чином. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому,що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Встановлено, що згідно рішення Білоцерківської міської ради від 23.12.2005 року за №388 виконавцем послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання у житловому фонді комунальної власності м. Біла Церква є КП БМР «Білоцерківтепломережа» - позивач у справі. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг постановами: № 1101 від 09.06.2016, № 1392 від 09.11.2017, № 1738 від 10.12.2018 та № 2244 від 30.11.2020 установила тарифи з централізованого опалення, що надається КП БМР «Білоцерківтепломережа», яке є виконавцем вказаної послуги, для населення м. Біла Церква. Згідно відомостей з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області (а.с. 34-36), відповідачі: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , а відповідач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрованим у вказаному житловому приміщенні не значиться. Згідно копії паспорта (а.с. 54), [PERSON] з 11.12.2018 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 12-13), за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , по 1/3 частині за кожним, на підставі свідоцтва про право власності, виданого Комунальною службою приватизації м. Біла Церква, від 20.12.2007 за № 41766, зареєстроване право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . З розрахункового листа абонента по особовому рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я [PERSON] (а.с. 9-11), вбачається, що за адресою: [ADDRESS] рахується заборгованість за послуги з постачання теплової енергії у розмірі 38244,90 грн, яка утворилася за період з 01.02.2017 по 01.09.2024, оскільки у вказаний період кошти за надані послуги сплачувалися не у повному обсязі. З матеріалів справи (а.с.14), вбачається, що позивач, в порядку досудового врегулювання спору, направляв відповідачам претензію з вимогою щодо сплати заборгованості, однак, останні жодних дій щодо сплати боргу не вчинили. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-4 від 24.06.2004, виконавцем послуг з центрального опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація ). У відповідності до п.3 ч.2 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017, виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація. Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» від 09.07.2010 за № 2479-VI, органом державного регулювання у сфері комунальних послуг є національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Згідно із ч.1 п.1 ст. 6 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» від 09.07.2010 за № 2479-VI, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг бере участь у формуванні та реалізації державної політики у сфері теплопостачання і централізованого водопостачання та водовідведення. Відповідно до п.4 ч.1 ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-4 від 24.06.2004, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, формує в межах своєї компетенції державну політику щодо встановлення цін на природний газ, тарифів на транспортування та постачання підприємствам і організаціям, які виробляють та надають житлово-комунальні послуги населенню. Ч. 2 ст. 14 в редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-4 від 24.06.2004 передбачено, що ціни/тарифи на комунальні послуги формуються і затверджуються національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Плата за комунальні послуги (централізоване опалення, централізоване постачання гарячої води) береться за затвердженими постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг в установленому порядку тарифами та вноситься щомісяця. Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09.11.2017, ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. П. 5 ч. 3 ст. 20 в редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-4 від 24.06.2004, передбачено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. П.п. 1,2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09.11.2017, покладено обов`язок на індивідуального споживача щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. У відповідності до ч.1, 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09.11.2017, споживач здійснює оплату за спожиті житлово - комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та /або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Отже, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (висновок Верховного Суду викладений у постанові від 14.02.2018 року у справі № 462/6393/15-ц). Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ч.1, ч. 4 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Згідно із ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч.1, ч.2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Отже, згідно вищенаведених правових норм обов`язком відповідачів, як співвласників житлового приміщення, є своєчасна оплата комунальних послуг, згідно затверджених в установленому порядку тарифів з дотриманням вимог законодавства, якими передбачено обов`язок сплачувати житлово-комунальні послуги у встановлені строки, а відповідачі допустили порушення вимог законодавства, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з них на користь позивача в рівних частинах з кожного. У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Як роз`яснив Верховний Суд України у правовій позиції від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, закріплена в пункті 10 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово - комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування до таких правовідносин правових норм, установлених у статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми, полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами. Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово - комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, що також зазначено у правовій позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц. З наданого позивачем розрахунку (а.с. 5-8), вбачається, що за період 01.02.2017 по 01.02.2022 інфляційне нарахування на суму боргу за порушення грошового зобов`язання становить 4166,10 грн, а 3% річних - 1561,24 грн; за період з 01.01.2024 по 01.08.2022 інфляційне нарахування на суму боргу за порушення грошового зобов`язання становить 118,95 грн, а 3% річних - 52,38 грн. В даному випадку, факт порушення відповідачами зобов`язань щодо своєчасної оплати коштів за надані житлово - комунальні послуги встановлений, а наявність непогашеної заборгованості перед виконавцем послуг підтверджується матеріалами справи, тому кошти, нараховані позивачем в порядку ст. 625 ЦК України мають бути сплачені відповідачами, кожним у рівних частинах, на користь позивача. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідачі позовні вимоги визнали у повному обсязі, тому суд приймає визнання позову, оскільки це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Згідно із ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ч.1 ст. 142 ЦПК України, в разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні суду вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору сплаченого при поданні позову. Оскільки, позивачем при зверненні до суду були понесені судові витрати у сумі 3028,00 грн, які документально підтверджені (а.с.1), то такі витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача, в рівних частинах, а саме: з кожного по 1009,33 грн. Разом з тим, враховуючи, що відповідачі визнали позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, а відповідач - [PERSON] згідно п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, як інвалід ІІ групи (а.с.55), суд дійшов висновку, про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача судового збору по 504,66 грн з кожної та повернення позивачу судового збору у розмірі 1513,99 грн.

Outcome: approved