Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

23.08.2024 року позивачка звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з даним позовом, посилаючись на наступні обставини. 27.09.2017 року вона уклала шлюб з [PERSON] . Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.04.2024 року шлюб між ними було розірвано. У період шлюбу з відповідачем за спільні кошти подружжям було придбано нерухоме майно, яке зареєстровано на ім`я відповідача та складається з: двокімнатної квартири [ADDRESS] . В добровільному порядку відповідач не бажає звернутись до нотаріуса та вирішити питання розподілу майна мирним шляхом. З цих підстав позивачка змушена звернутись до суду та просить поділити спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської обалсті від 10.09.2024 року відкрито провадження по справі, постановлено розглядати позов за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.34-35). Сторони в судове засідання не з`явились. 13.01.2025 року до канцелярії суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява представника позивачки Скользнєвої В.В. про розгляд справи без її участі та за відсутності позивача, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечують (а.с.47-48). Відповідач повідомлявся про розгляд справи належним чином, шляхом направлення на адресу його реєстрації судової повістки, копії ухвали про відкриття провадження та копії позову з додатками, про що свідчить поштовий конверт (а.с.41), який повернувся на адресу суду, як не вручений, у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Відзиву на адресу суду у встановлений законом строк [PERSON] не надіслав. Ухвала про відкриття провадження згідно з ч. 8 ст. 128, ч. 1 ст. 131 ЦПК України, вважається доставленою. У відповідності до положень ч. 8\~ ст. 178 та ст. 280 ЦПК України, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, оскільки відповідачем відзиву на позовну заяву не подано, та відсутні заперечення позивача щодо заочного розгляду справи. Справа\~розглядалась без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1\~ ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі ч.1\~ ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до\~ ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно\~ ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом, з 27.09.2017 року [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , який був зареєстрований Сихівським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис №478. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.04.2024 року даний шлюб було розірвано (а.с.10-11). У період шлюбу подружжям було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 03.09.2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Мігуновим Є.О. та зареєстрованим в реєстрі за №552 (а.с.5). Згідно з даним договором, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,2 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., яка складається з: коридору 1 = 8,4 кв.м.; санвузла 2 = 3,0 кв.м.; кухні 4 = 5,7 кв.м.; житлової кімнати 5 = 11,8 кв.м.; шафи 7 = 0,3 кв.м.; шафи 9 = 0,4 кв.м.; житлової кімнати 6 = 17,1 кв.м. Вирішуючи по суті даний спір щодо поділу майна подружжя, який виник між сторонами, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, згідно п.6 ч.1\~ст.3\~Цивільного Кодексу\~України (далі ЦК України). У відповідності до ч.3\~ст.368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами частин 1 та 2\~ст. 372 ЦК України\~передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 Сімейного Кодексу України\~ (далі СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1\~ст.61 СК України\~встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1,2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України. Частинами 1,2\~ ст.70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 (далі по тексту постанови Пленуму ВСУ). Зі змісту п.п. 23, 24 \~постанови Пленуму ВСУ\~ вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п.30\~ постанови Пленуму ВСУ, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65\~СК України. При цьому суд враховує правові позиції Верховного Суду з аналогічних спорів, в яких він роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі\~ст.60 СК України. Враховуючи факт придбання спірної квартири 03.09.2021 року, тобто в період шлюбу, відповідно до ст.60 СК України\~дане майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки позивача та відповідача є рівними, а тому розділяє спільне майно на дві рівні частини, визнавши за позивачем право приватної власності на 1/2 частину квартири. У зв`язку з наведеним, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved