Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-05 00:00:00

У липні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивувало тим, що 12.10.2012 між банком та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу №К300А+02006757, який складається із заяви відповідача про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, відповідно до умов якого останній отримав від АТ КБ "ПриватБанк" у платне користування автомобіль марки Daewoo, модель: Nexia ND16, рік випуску: 2012, тип ТЗ: Седан/Лифтбек, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] та зобов`язався сплачувати щомісячні платежі, пов`язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі, встановлених у Додатку 2 Графік лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору. Вказаний вище автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить на праві власності АТ КБ "ПРИВАТБАНК" Внаслідок неналежного виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань за вказаним договором станом на 22.06.2020 утворилась заборгованість в сумі 27492,56 грн., а саме: 6228,91 грн. - заборгованість за виногородою за користування предметом лізингу; - 1710,54 грн. - заборгованість за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу; - 19553.11 грн. - заборгованість з пені . Посилаючись на вказані обставини, просило стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість за договором фінансового лізингу у розмірі 27492,56 грн. та судові витрати. Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 10.07.2020 та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду. 13.07.2020 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано головуючому судді Усатовій І.А. Ухвалою суду від 20.07.2020 в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження. Ухвалою суду від 10 вересня 2024 року призначено справу до судового розгляду з викликом сторін у судове засідання. Представник позивача у судове засідання не з`явився, матеріали справи містять заяву з проханням слухати справу у відсутність представника позивача, в якій він заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, та зазначив, що проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою реєстрації. На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав. Судова повістка, яка направлялася відповідачу повернулася до суду з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у позові, виходячи з наступного. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 12.10.2012 між банком та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу №К300А+02006757, відповідно до умов якого останній отримав від АТ КБ "ПриватБанк" у платне користування автомобіль марки марки Daewoo, модель: Nexia ND16, рік випуску: 2012, тип ТЗ: Седан/Лифтбек, N кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , а лізингоодержувач зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати щомісячні лізингові платежі та платежі з відшкодування витрат лізингодавця, пов`язаних з виконанням договору, на умовах цього договору. По закінченню строку лізингу, до лізингоодержувача переходить право власності на предмет лізингу згідно умовами договору (за виключенням випадків, передбачених договором та/або чинним законодавством України). Строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу встановлений у додатку 2 «Графік лізингових платежів» та починається з дати підписання сторонами акту приймання передачі предмета лізингу. Строк лізингу становить 60 місяців. Із акту повернення предмету лізингу вбачається, що [PERSON] повернув АТ «КБ «Приватбанк» предмет лізингу автомобіль марки DAEWОО, модель: Nexia ND16, рік випуску: 2012, тип ТЗ: Седан/Лифтбек, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] . Відповідно до статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг». Згідно з ч.1, 2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Частини 2, 3 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачають, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Відповідно до ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмету лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмету лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Лізингоодержувач зобов`язаний: прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання предмету лізингу, підтримувати його у справному стані; своєчасно сплачувати лізингові платежі; надавати лізингодавцеві доступ до предмету лізингу і забезпечувати можливість здійснення перевірки умов його використання та утримання; письмово повідомляти лізингодавця, а в гарантійний строк і продавця предмету, про всі випадки виявлення несправностей предмету лізингу, його поломок або збоїв у роботі; письмово повідомляти про порушення строків проведення або не проведення поточного чи сезонного технічного обслуговування та про будь-які інші обставини, що можуть негативно позначитися на стані предмету лізингу, - негайно, але у будь-якому разі не пізніше другого робочого дня після дня настання вищезазначених подій чи фактів, якщо інше не встановлено договором; у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмету лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором. Умови ремонту і технічного обслуговування предмету лізингу можуть визначатися окремим договором. Лізингоодержувач може мати інші права та обов`язки відповідно до умов договору лізингу, цього Закону та нормативно-правових актів. У частинах 1, 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмету лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. З матеріалів справи вбачається, що договір фінансового лізингу № К300А+02006757 від 12.10.2012 укладений між банком та [PERSON] шляхом підписання заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, та не є нотаріально посвідченим. Таким чином, зазначений договір розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, зокрема й зобов`язань, що в ньому закріплені. Враховуючи наведене суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за договором лізингу № К300А+02006757 від 12.10.2012, оскільки зазначений договір укладено з порушенням норм ст. 799 ЦК України, а відтак, він не створив будь-яких правових наслідків для сторін такого договору. Вказана позиція викладена Верховним Судом в постановах від 30 жовтня 2019 року у справі №760/20683/15-ц та від 11 березня 2019 року у справі №201/4408/16-ц. Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 12 цього Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У статті 89 ЦПК України, поміж іншим, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи, що договір фінансового лізингу №К300А+02006757 від 12.10.2012, є нікчемним у силу закону, суд вважає, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають. Також суд зазначає наступне. Згідно з частиною п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що у разі розгляду судом справи без виклику учасників справи або учасники справи в судове засідання не з`явились, ухвалення рішення відбувається у такому самому порядку, проте з урахуванням певних винятків: а) рішення не проголошується; б) датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання таке судове засідання не проводиться. У цьому випадку судове рішення не проголошується (частина четверта статті 268 ЦПК України) і датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України); у передбачених нормами ЦПК України випадках повне судове рішення може відображати дату судового засідання, яким завершено судовий розгляд (відповідна дата вказана у вступній частині судового рішення) та дату складення повного судового рішення (відповідна дата вказана у резолютивній частині або після резолютивної частини судового рішення). У випадках, коли відбувається проголошення судового рішення, датою такого судового рішення є дата судового засідання, яким завершено судовий розгляд. І навпаки, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи; з урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. З урахуванням того, що розгляд справи, відбувався за відсутності учасників справи, які в судове засідання не з`явилися, датою ухвалення додаткового рішення у справі є дата складення його повного тексту - 06.01.2025.

Outcome: dismissed