Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, відповідно до якого просить визнати припиненою іпотеку на будинок за адресою: [ADDRESS] , за договором іпотеки, посвідченим 18.08.2006 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П. за № 3447, скасувавши запис про іпотеку № 34544274 та запис про заборону на нерухоме майно № 34544273 від 18.08.2006 року; визнати припиненою іпотеку на будинок за адресою: [ADDRESS] за договором іпотеки, посвідченим 27.06.2007 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П. за № 2141, скасувавши запис про іпотеку № 34544278 та запис про заборону на нерухоме майно № 34544277. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 18.08.2006 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого у спірних правовідносинах є АТ «СЕНС БАНК», укладено договір іпотеки, яким забезпечувались грошові зобов`язання [PERSON] за договорами про надання споживчого кредиту № 11029876000 та № 11029885000/2 від 18.08.2006 року, і предметом якого є будинок за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 27.06.2007 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого у спірних правовідносинах є АТ «СЕНС БАНК», укладено договір іпотеки, яким забезпечувались грошові зобов`язання [PERSON] за договорами про надання споживчого кредиту № 11175906000 та № 11176316000/2 від 27.06.2007 року і предметом якого був двокімнатний будинок, загальною площею 50,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитними договорами заочним рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30.09.2013 року з боржника стягнуто заборгованість за кредитним договором № 11175906000 у розмірі 138699,98 гривень, а іншим рішенням цього ж суду від 24.02.2014 року - заборгованість за кредитним договором № 11029876000 у розмірі 194069,48 гривень. Ці рішення боржник виконав у повному обсязі добровільно, сплативши визначну ними суму, після чого на адресу банку було направлено відповідні заяви про припинення іпотеки та внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідач проігнорував ці заяви, у зв`язку з чим просить у судовому порядку вирішити питання припинення іпотеки. Відповідач не погодився та в особі уповноваженого представника подав відзив на позовну заяву. Зазначає, що рішення суду не змінює правовідносин сторін, а строк кредитування може бути змінено тільки на підставі вимоги про дострокове погашення заборгованості, проте в матеріалах справи така вимога відсутня. Вважає, що позивачем не доведено наявність передбачених законом підстав для припинення зобов`язань за кредитним та іпотечним договорами і тому просить у задоволенні позову відмовити. Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався. Позовна заява поступила до суду 16.10.2024 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 21.10.2024 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 14.11.2024 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача під час виступу із вступним словом висловився про підтримання позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Представник відповідача під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Вважає, що борг не є погашеним, оскільки такий було повернуто у гривнях, тоді як кредит надавався в іноземній валюті. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на наступне. Судом встановлено, що 18.08.2006 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого у спірних правовідносинах є АТ «СЕНС БАНК», укладено договір іпотеки (а.с.7-12), яким забезпечувались грошові зобов`язання [PERSON] за договорами про надання споживчого кредиту № 11029876000 та № 11029885000/2 від 18.08.2006 року, а також за договором № 26257001373298 від 18.08.2006 року про відкриття карткового рахунку. Предметом договором іпотеки від 18.08.2006 року є будинок за адресою: [ADDRESS] , який належить позивачу на праві власності. Заочним рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24.02.2014 року (а.с.26-27), яке набрало законної сили, задоволено позов банку та стягнуто заборгованість за кредитним договором № 11029876000 від 18.08.2006 року у розмірі 194069,48 гривень та судовий збір у розмірі 1940,69 гривень. Відповідно до платіжної інструкції від 24.09.2024 року (а.с.29), зазначене рішення суду боржником виконано та на користь банку сплачено визначену судом суму боргу. Про існування заборгованості за кредитним договором № 11029885000/2 від 18.08.2006 року та договором № 26257001373298 від 18.08.2006 року про відкриття карткового рахунку відповідач не вказує. Крім того, 27.06.2007 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого у спірних правовідносинах є АТ «СЕНС БАНК», укладено договір іпотеки (а.с.13-17), яким забезпечувались грошові зобов`язання [PERSON] за договорами про надання споживчого кредиту № 11175906000 та № 11176316000/2 від 27.06.2007 року. Предметом договору іпотеки від 27.06.2007 року є двокімнатний будинок, загальною площею 50,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та який належить позивачу на праві власності. Заочним рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30.09.2013 року (а.с.24-25), яке набрало законної сили, задоволено позов банку та стягнуто заборгованість за кредитним договором № 11175906000 від 27.06.2007 року у розмірі 138699,98 гривень та судовий збір у розмірі 1387,0 гривень. Відповідно до платіжної інструкції від 24.09.2024 року (а.с.28), зазначене рішення суду боржником виконано та на користь банку сплачено визначену судом суму боргу. Про існування заборгованості за кредитним договором № 11176316000/2 від 27.06.2007 року відповідач не вказує. Незважаючи на виконання боржником рішень судів, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.21-23) наявні відповідні відомості про реєстрацію обтяження нерухомого майна як за договором іпотеки від 18.08.2006 року, так і за договором іпотеки від 27.06.2007 року. Відповідна вимога представника позивача про припинення обтяжень у зв`язку із виконанням основного зобов`язання (а.с.30-31) відповідачем проігнорована. З метою захисту свого права власності та припинення обтяження позивач звернулась до суду з цим позовом. Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Окремим видом застави є іпотека - застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника. Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється в т.ч. у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання в повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави зробити висновок, що після сплати боржником перед банком боргу у повному обсязі, кредитний договір припиняється у зв`язку з виконанням боржником зобов`язання за кредитним договором, а отже, і припиняється дія всіх забезпечувальних договорів. Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 127/26402/20, постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 711/4556/16-ц. Оскільки у справі яка розглядається боржник повністю виконав рішення судів про стягнення з нього заборгованості, основне зобов`язання слід вважати припиненим і в такому випадку, слід критично поставитись до аргументів відповідача про неналежне виконання боржником своїх зобов`язань за кредитними договорами. Так, у справі № 202/4494/16-ц (постанова від 31.10.2018 року) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. В іншій справі № 310/11534/13-ц (постанова від 04.07.2018 року) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором. Таким чином, у справі яка розглядається, з огляду на наявність рішень судів про дострокове стягнення заборгованості за кредитними договорами, у зв`язку з пред`явленням вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договорів настав і кредитор втратив право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом та неустойку, а позичальник повинен повернути кредитору позику у розмірі, який визначено рішенням суду. Оскільки ці рішення судів виконані, що підтверджується банківськими квитанціями, основне зобов`язання є таким, що виконано належним чином, а отже є припиненим і, як наслідок, припиненим є похідне від нього забезпечувальне зобов`язання. Таких висновків суду також не спростовують аргументи відповідача про необхідність стягнення заборгованості у валюті, в якій надавався кредит, оскільки рішеннями судів, які набрали законної сили, борг стягнуто у національній валюті і будь-який протилежний підхід поставив би під сумнів рішення суду, яке набрало законної сили, що є однією з основних конституційних засад судочинства, такій як обов`язковість судових рішень (стаття 129 Конституції України). Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України), Верховний Суд України у постанові від 04.02.2015 року у справі № 6-243цс14 зробив висновок, що у разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання, таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України. Такий висновок підтримано Верховним Судом в постанові від 18.09.2019 року у справі № 695/3790/15-ц і постанові від 02.10.2019 року у справі № 126/1056/15-ц. Отже, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, і відповідно, позов в цій частині слід задоволити у повному обсязі. Водночас, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині, що стосується скасування запису про іпотеку № 34544274 та запису про заборону на нерухоме майно № 34544273 від 18.08.2006 року, а також скасування запису про іпотеку № 34544278 та запису про заборону на нерухоме майно № 34544277. Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц зазначено, що наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (Buchbesitz (нім.) - книжкове володіння). Якщо власник предмета іпотеки або інша зацікавлена особа вважає, що таке право іпотеки припинено або взагалі не існувало, то може звернутися з позовною вимогою про визнання права іпотеки припиненим чи про визнання відсутності права іпотеки, оскільки судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для державної реєстрації припинення права іпотеки (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Тому, задоволення позовних вимог про припинення іпотеки саме по собі є підставою для державної реєстрації припинення іпотеки, що буде належним способом захисту порушеного права. Вказане відповідає висновкам Верховного Суду, які сформульовані у постанові від 26.01.2022 року у справі № 127/26402/20, у якій суд касаційної інстанції, змінюючи резолютивну частину рішень, захистив порушене право виключно у спосіб визнання іпотеки припиненою. У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 2422,40 гривень, сплата якого підтверджується відповідними квитанціями (а.с.36, 37). Крім того, згідно з частиною третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Правила розподілу судових витрат закріплені у статті 141 ЦПК України. Так, за змістом частини третьої цієї статті при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За змістом частин другої, третьої статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частин четвертої-шостої цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У справі яка розглядається правнича допомога надавалась позивачу на підставі договору про надання правової допомоги від 15.10.2024 року. Згідно з пунктами 3.1, 3.2 договору, винагорода адвоката за надання послуг згідно цього договору становить 100000,0 гривень. Гонорар сплачується Клієнтом не пізніше, ніж у п`ятиденний строк з дня ухвалення рішення по суті в суді першої інстанції. До матеріалів справи також долучено акт прийому-передачі наданих послуг до договору про надання професійної правничої допомоги № б/н від 15.10.2024 року, згідно якого позивач отримала консультації та роз`яснення, а в її інтересах підготовлено і подано позовну заяву. Загальна сума витрат на професійну правничу допомогу, яку позивач просить стягнути з відповідача становить 100000,0 гривень. У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Також, Верховний Суд під час розгляду справи № 761/34282/18 (постанова від 16.06.2021 року) вказав, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). У своїх запереченнях проти суми витрат на професійну правничу допомогу відповідач наголошує на неспімірності зазначеної суми із обсягом наданих послуг, його необґрунтованості та недоведеності. Враховуючи характер спірних правовідносин, суд погоджується з доводами відповідача про неспімірність розміру витрат на професійну правничу допомогу із обсягом наданих послуг та складністю справи. Як наслідок, застосовуючи згадану вище практику Верховного Суду та враховуючи заперечення відповідача, суд вважає, що у межах цієї справи критерій реальності адвокатських послуг та критерій розумності їхнього розміру не дотримані у повній мірі і тому, такі витрати слід зменшити до суми 5000,0 гривень, що відповідатиме принципам розумності, співмірнсоті та обґрунтованості.

Outcome: partial