Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-29 00:00:00

До Голосіївського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] , за результатом розгляду якого позивач просить суд стягнути з Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на користь [PERSON] 70 000,00 гривень, з яких: - 60 000,00 гривень - отримані без правових підстав, - 5 000,00 гривень - 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України, - 5 000,00 гривень - інфляційні збитки в порядку ст. 625 ЦК України. В обґрунтування позову вказує, що 03 липня 2020 року між [PERSON] (Позивач) та Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» (Відповідач) було укладено кредитний договір № 22035000373174. Відповідно до пункту 1.2 договору Позивач була зобов`язана сплачувати щомісячну комісію за обслуговування кредиту у розмірі 2,99% від суми кредиту. Відповідно до умов договору, Позивач справно виконувала свої фінансові зобов`язання, включаючи сплату комісії. 06 лютого 2024 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у справі № 607/40/24 ухвалив рішення, яким визнав пункт 1.2 кредитного договору недійсним (нікчемним) із моменту укладення. Суд зобов`язав банк здійснити перерахунок заборгованості за договором, враховуючи, що комісія за обслуговування кредиту є незаконною. Рішення суду набуло законної сили 17 квітня 2024 року після перегляду справи в апеляційному порядку (постанова Тернопільського апеляційного суду). На виконання зазначеного рішення суду, орієнтовно 07 травня 2024 року, банк здійснив перерахунок заборгованості за кредитним договором. У результаті було встановлено, що сплачених Позивачем сум комісії вистачило для повного виконання її зобов`язань за кредитом, а також виявилася переплата у розмірі близько 60 000,00 гривень. Позивач, у зв`язку з цим, направила письмове звернення до банку з вимогою повернути переплачені кошти. Однак станом на 11 червня 2024 року, коли було подано позовну заяву, банк не повернув переплату, незважаючи на те, що ці кошти були отримані без правових підстав. Факт направлення вимоги підтверджується відповідними документами. Згідно зі статтями 216 та 1212 ЦК України майно, набуте без правових підстав, підлягає поверненню. Оскільки пункт договору про комісію був визнаний нікчемним із моменту укладення, Позивач не була зобов`язана сплачувати зазначені кошти. Їх сплата створила переплату, яка має бути повернута. Ухвалою судді від 17.06.2024 року за вказаною позовною заявою відкрито провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. До суду надійшов відзив на позовну заяву, яким представник відповідача заперечує проти задоволення вимог, вказуючи на те, що рішення Тернопільського міськрайонного суду від 06.02.2024 та постанову Тернопільського апеляційного суду від 17.04.2024 виконано в повному обсязі. Зокрема, було здійснено перерахунок заборгованості за кредитним договором, про що позивач була повідомлена письмово 07.05.2024. У рішенні судів не було передбачено зобов`язання банку повернути які-небудь кошти позивачці, окрім витрат на правову допомогу. Позивач у позовній заяві посилається на «попередні підрахунки» щодо суми переплати в 60 000,00 гривень, однак не надає документів, які підтверджують цю суму, а також періоду, за який виникла переплата. Відповідач вказує, що розрахунки позивача базуються на припущеннях, що суперечить вимогам Цивільного процесуального кодексу України. Банк стверджує, що кошти, отримані як комісія за обслуговування кредиту, були сплачені позивачем добровільно, відповідно до умов укладеного договору. За статтею 1212 ЦК України безпідставно набуті кошти повертаються лише у випадках, коли підстава для їх отримання відсутня або відпала. Банк наполягає, що умови договору були узгоджені сторонами добровільно, і сплата коштів не може вважатися безпідставною. Відповідач зазначає, що позивач виконувала умови кредитного договору протягом тривалого часу, жодного разу не оскаржуючи їх до моменту звернення до суду. Це свідчить про те, що умови договору її влаштовували. Теперішні вимоги про повернення коштів є суперечливими, що порушує принцип добросовісності, закріплений у цивільному законодавстві. Відповідач заперечує нарахування 3% річних та інфляційних втрат, зазначаючи, що такі зобов`язання виникають лише в разі прострочення виконання грошового зобов`язання. У цьому випадку у Банку немає зобов`язань, які б давали підстави для застосування статті 625 ЦК України. Банк вказує на суперечності в документах, що підтверджують витрати на правову допомогу. Зокрема, адвокат зазначає різні договори про надання правової допомоги (від 20.11.2023 та 26.04.2024). Деякі витрати, заявлені позивачем, стосуються іншої справи, а не цієї. Також адвокат включив до витрат авансові платежі за участь у судових засіданнях, хоча справа розглядається без виклику сторін. Це ставить під сумнів обґрунтованість витрат. До суду надійшла заява про зменшення позовних вимог, яка обґрунтована тим, що 10.07.2024 року Відповідач, АТ «Банк Кредит Дніпро», надав відзив на позовну заяву, до якого були долучені виписки з рахунків бухгалтерського обліку за кредитним договором № 22035000373174 від 03.07.2020. Позивачка та її представник проаналізували ці документи, що дозволило їм уточнити розрахунки та розмір вимог. На підставі аналізу наданих документів Позивачка зменшує розмір позовних вимог, зберігаючи предмет та підстави позову. Вона вимагає стягнення: 23 275,53 гривень - сума, яку банк отримав без правових підстав як комісії за обслуговування кредиту; 1758,45 гривень - 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України за період прострочення повернення коштів; 2464,94 гривень - інфляційні втрати відповідно до статті 625 ЦК України. Загальна сума вимог становить 27 498,92 гривень. На основі виписок з рахунків Позивачка встановила, що її зобов`язання за кредитним договором було виконано у повному обсязі ще 22 вересня 2022 року, а сума комісійних, сплачених Позивачкою, перевищувала необхідні платежі. Це підтверджується деталізованими розрахунками, доданими до заяви. Позивачка вважає, що з моменту прострочення повернення коштів (після звернення до банку) у Відповідача виник обов`язок компенсувати інфляційні втрати та сплатити 3% річних. Це вимоги статті 625 ЦК України, які застосовуються незалежно від вини боржника. У відповіді на відзив вказано, що сам відповідач, надавши відзив на позовну заяву та копії виписок з рахунків бухгалтерського обліку за кредитним договором № 22035000373174 від 03.07.2020, фактично підтвердив отримання коштів без правових підстав. Зокрема, у виписці з рахунку № [NUMBER] зазначено, що після виконання рішення суду 03.05.2024 залишок на рахунку, пов`язаний із поверненням комісій, становить 23 275,53 гривень. Попри це, банк у своєму відзиві заперечує факт переплати. Позивачка стверджує, що твердження відповідача суперечать наданим ним самим документам. Відповідач стверджує, що заявлені витрати на правову допомогу є неспівмірними із обсягом виконаної роботи. Проте Позивачка зазначає: згідно з актом приймання-передачі послуг від 11.06.2024, адвокатом було виконано наступні роботи: підготовка пропозиції про добровільне виконання рішення суду; підготовка адвокатського запиту; підготовка позовної заяви; підготовка клопотання про витребування доказів. Усі роботи зайняли 7 годин, а погодинна ставка становила 2000 грн, що відповідає загальній сумі гонорару 14 000 грн. Додатково було авансовано 4000 грн за участь адвоката у двох судових засіданнях. Якщо засідання не відбудуться, ці кошти не підлягають стягненню з відповідача. Позивачка наполягає, що витрати є реальними та підтвердженими відповідними документами. У запереченях на відповідь на відзив відповідач вказує, що позивач здійснив розрахунок 3% річних та інфляційних втрат з 23.09.2022 року, що, на думку відповідача, є передчасним, адже прострочення зобов`язання може бути зафіксовано лише після виконання банком рішення суду (з 03.05.2024 року). Згідно з коректним розрахунком відповідача: інфляційні втрати за період з 03.05.2024 по 23.07.2024 становлять 654,79 гривень; 3% річних за цей самий період - 156,44 гривень. Відповідач зазначає, що розрахунки позивача базуються на хибних датах і не відповідають фактичним обставинам справи. Банк наполягає, що кошти у сумі 23 275,53 гривень залишаються у його розпорядженні після перерахунку кредитної заборгованості, і немає підстав для їх повернення, адже вони були добровільно сплачені позивачем за умовами кредитного договору. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайннного суду Тернопільської області від 06 лютого 2024 року у справі 607/40/24 позов [PERSON] до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором задоволено. Так, із зазначеного вище рішення суду вбачається, що 03.07.2020 між [PERSON] та Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» був укладений кредитний договір №22035000373174, за умовами якого банк зобов`язується надати клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на споживчі потреби, а клієнт зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених цим договором розмірах і строках та виконати зобов`язання за цим договором у повному обсязі (п.1.1 договору). Відповідач стягує із споживача банківських послуг щомісячно комісію в 2,99% від суми кредиту за обслуговування кредиту (2375,96 гривень/місяць), а саме: направленні SMS-повідомлень з нагадуванням про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості; внесенні змін до графіка погашення у випадку здійснення Клієнтом часткового дострокового погашення кредиту; наданні оновленого графік погашення або інформацію про залишок заборгованості (за письмовою вимогою Клієнта); тощо. Рішення суду першої інстанції позов [PERSON] задоволено та забов`язано Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №22035000373174, укладеним 03.07.2020 із [PERSON] , з огляду на нікчемність п. 1.2 кредитного договору №22035000373174 від 03.07.2020 в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту, з урахуванням сплачених [PERSON] коштів як комісії за обслуговування кредиту. Вказане рішення суду, внаслідок його перегляду в суді апеляційної інстанції набрало законної сили 17 квітня 2024 року. З листа АТ «Банк кредит Дніпро» вбачається від 07.05.2024 № 16-4356, що відповідач добровільно виконав рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.02.2024 у справі № 607/40/24, залишеного без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 1704.2024, та здійснив перерахунок заборгованості за кредитним договором №22035000373174, укладеним 03.07.2020 року із [PERSON] , з урахуванням сплачених коштів як комісії за обслуговування кредиту. Заборгованість за Кредитним договором повністю погашена. З виписки по особовому рахунку за період з 03.07.2020 по 06.05.2024 за рахунком № [NUMBER] [PERSON] , вбачається, що 03.05.2024 банком дійсно, у добровільному порядку перераховано розмір заборгованості, шляхом здійснення транзакції про повернення сплачений прострочених комісій за КД , повернення сплачених щомісячних комісій за КД, погашення заборгованості за кредитним договором, простроченої заборгованості по кредитному договору на нарахованих відсотків по кредитному договору. У результаті здійснення зазначених банківських транзакцій на рахунку, відкритому на ім`я позивача, обліковується залишок коштів у розмірі 23 275,53 грн, який перебуває у розпорядженні відповідача без наявності належної правової підстави. Відповідно до ч. 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають при наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або стеження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але в подальшому відпала. При цьому, відповідно до статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Згідно із частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 Цивільного кодексу України). Отже, зазначена сума була сплачена позивачем на підставі умов кредитного договору, в частині положень, які згодом були визнані судом нікчемними. У результаті ці кошти залишаються у розпорядженні відповідача без належної правової підстави, оскільки відповідні правовідносини між сторонами припинилися у зв`язку з повним виконанням позивачем своїх зобов`язань. За таких обставин, враховуючи, що нікчемність п. 1.2 кредитного договору №22035000373174 від 03.07.2020 в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту, з урахуванням сплачених [PERSON] коштів як комісії за обслуговування кредиту та визнання банком про відсутність заборгованості, внаслідок добровільного виконання рішення суду, а отже, відпала підстава, на якій відповідач набув кошти від позивача внаслідок сплати комісії, за пунктом кредитного договору, визнаного нікчемним, пов`язаних з виконанням виконавчого напису нотаріуса, у зв`язку з чим суд вважає за можливе застосувати до вказаних відносин положення законодавства щодо повернення безпідставно набутого майна. Тому суд вважає, що сплачена позивачем на рахунок відповідача сума в розмірі 23275,53 грн. підлягає стягненню на користь позивача, в зв`язку з тим, що підстава, на якій зазначені кошти були стягнуті, відпала. Щодо стягнення сум, заявлених представником позивача на підставі 625 ЦК України суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, оскільки відповідач прострочив сплату грошового зобов`язання, позивач просить стягнути з нього 3% річних у розмірі 34,47 грн. Обов`язок акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» повернути [PERSON] кошти в розмірі 23 275,53 грн. виник із моменту набрання законної сили рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06.02.2024 у справі № 607/40/24, тобто з 17.04.2024 року, оскільки саме з цього моменту остаточно встановлено нікчемність положень кредитного договору щодо комісії за обслуговування. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним із моменту його укладення, а рішення суду лише підтвердило цю обставину та зобов`язало відповідача здійснити перерахунок. Утримання коштів після 17.04.2024 року стало юридично безпідставним, оскільки правова підстава для їх збереження припинилася, а виконання рішення суду є лише способом реалізації цього обов`язку, а не моментом його виникнення. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19). З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Тому суд буде керуватись власними розрахунками за період з 17.04.2024 р. по 24.07.2024р. і складає розмір 3% річних у сумі 188,88 грн. та інфляційних втрат у сумі 654,79 грн. Загальний розмір грошових коштів які підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 24 119,2 грн., що становить 87,71 % від заявлених позовних вимог. В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 791,75 грн. Щодо витрат на правову допомогу. Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ч.1, 3 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Частиною 4 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Відповідно до ч.1 і 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Враховуючи те, що позивачем понесені витрати у зв`язку із розглядом позову, розподілу підлягають судові витрати на користь [PERSON] , які мають бути стягнуті з відповідача відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Так, правову допомогу позивачу надавав адвокат Купенко Максим Сергійович, що вбачається з договору про надання правової допомоги від 26.04.2024 р. №1, згідно з яким предметом договору є: представництво інтересів Клієнта у правовідносинах із юридичними особами, органами державної влади, приватними виконавцями, органами державної виконавчої служби, в судах будь-якої юрисдикції та інстанція. Розділом ІІІ вказаного договору визначено, що Гонорар - винагорода Адвоката за здійснення захисту, представництва інтересів Клієнта та надання йому інших видів правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені договором. Розмір гонорару адвоката за годину роботи становить 2000,00 гривень. При цьому гонорар за участь в одному судовому засіданні становить 2000,00 гривень, незалежно від тривалості судового засідання. З акту виконаних робіт вбачається, що адвокат Купенко Максим Сергійович надав [PERSON] правову допомогу відповідно до договору №1 від 26.04.2024 року на загальну суму 14 000 гривень, що включає підготовку пропозиції щодо добровільного виконання рішення суду (1 година, 2000 грн), адвокатського запиту (1 година, 2000 грн), позовної заяви (3 години, 6000 грн) та клопотання про витребування доказів (2 години, 4000 грн). Загалом було витрачено 7 годин роботи, вартість однієї години становить 2000 грн. Акт підписаний обома сторонами, що підтверджує належне виконання та прийняття послуг. З довідки від 11.06.2024 року вбачається, що [PERSON] здійснила оплату готівкою у розмірі 18 000,00 гривень за послуги, надані адвокатом Купенком Максимом Сергійовичем відповідно до договору №1 від 26.04.2024 року про надання правової допомоги. Із цієї суми 14 000,00 гривень сплачено за послуги, зазначені в акті приймання-передачі від 11.06.2024, а 4000,00 гривень сплачено авансом за участь у двох судових засіданнях у справі за позовом [PERSON] до АТ «Банк Кредит Дніпро» про стягнення коштів. При цьому, 4000,00 гривень сплачено авансом за участь у двох судових засіданнях у справі розподілі між сторонами не підлягають, оскільки справи розглядалась в порядку спрощеного провадженні без виклику сторін в судове засідання. При цьому суд зауважує, що до суду надходили заперечення щодо розміру наданої правової допомоги, її вартості зі сторони відповідача. У постанові від 12 травня 2020 року по справі № 904/4507/18, обґрунтовуючи правові підстави стягнення витрат на професійну правову допомогу, Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 21.10.2021 у справі №766/7206/20, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial