Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

ТОВ «ФК Гефест», в особі представника, звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 410\~920, 77 грн 3% річних та інфляційних витрат за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.11.2011 у справі №2-4830/11; стягнути пропорційно з відповідачів на свою користь судовий збір у розмірі 6\~163, 81 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 30.10.2007 між [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено Кредитний договір №303/10-Ф, на підставі якого [PERSON] надано кредит у розмірі 350\~000, 00 грн під 17% річних строком до 30.10.2022. З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 30.10.2007 між Банком та [PERSON] укладено Договір поруки №П-303/10-Ф, згідно якого останній поручається перед банком за виконання [PERSON] зобов`язання за Кредитним договором. 01.11.2011 Московський районний суд м. Харкова ухвалив рішення у справі №2-4830/11, яким було стягнуто з відповідачів на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму заборгованості за Кредитним договором у розмірі 742\~218, 29 грн. 13.08.2020 ухвалою Московського районного суду м. Харкова у справі №2-4830/11 замінено стягувача ПАТ «Фінанси та Кредит» на правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» у виконавчих листах №2-4830/11, виданих Московським районним судом м. Харкова відносно відповідачів у справі. Розрахунок 3% річних (ст.625 ЦК України) за порушення зобов`язання з повернення суми кредиту, що зафіксовано в рішенні суду в розмірі 742\~218, 29 грн розраховані за період 12.03.2017 по 08.08.2021, в межах строку позовної давності, і становить суму 98\~216, 79 грн. Індекс інфляції нараховується за весь період порушення грошового зобов`язання, але стягненню підлягає лише в межах строку позовної давності, тому складає 379\~755, 98 грн. Таким чином, 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання, що підлягають стягненню, складають 410\~920, 77 грн, які позивач і просить стягнути із відповідачів солідарно на свою користь. Ухвалою суду від 17.07.2024 цивільну справу прийнято до розгляду, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24.10.2024 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду. Позивач просив справу розглядати без його участі та 24.10.2024 від представника позивача Остащенко О.М. надійшла заява, в якій остання позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Документ сформований у системі «Електронний суд». Відповідачі повідомлені про розгляд справи належним чином, в судове засідання не з`явилися, клопотань чи заяв, пов`язаних з розглядом справи не надали, причини неявки не повідомили. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З урахуванням вимог статей 223, 280 ЦПК України суд провів заочний розгляд справи. Відповідно до ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 01.11.2011 позов публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованої в [ADDRESS] , та [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит`в особі Філії «Слобожанське РУ`АТ «Банк «Фінанси та Кредит`суму заборгованості за кредитним договором № 303/10-Ф від 30.10.2007, що виникла станом на 05.07.2011, у розмірі 742 218 гривень 29 копійок. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 700, 00 гривень та оплаті витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 гривень, а всього стягнуто 1 820, 00 гривень, в рівних частках по 910 гривень, з кожного (а.с.5-6). Згідно ухвали Московського районного суду м. Харкова від 13.08.2020 заява ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» задоволена. Замінено стягувача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» у виконавчому листі №2-4830/11, що виданий Московським районним судом м. Харкова відносно [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Замінено стягувача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» у виконавчому листі №2-4830/11, що виданий Московським районним судом м. Харкова відносно [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] (а.с.7-7зв). Предметом позову є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних ті інфляційних втрат, нарахованих боржникам [PERSON] , [PERSON] за невиконання грошового зобов`язання. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За змістом положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, ст.625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Стаття 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, яке може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК і статті 230 Господарського кодексу України. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постановах Верховного Суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17, від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі мають грошові зобов`язання перед позивачем, які визначені рішенням Московського районного суду м. Харкова, на підставі якого було видано виконавчий лист. Відповідачі не надали суду доказів на спростування обставин щодо не виконання ними грошових зобов`язань перед позивачем. З огляду на це, у разі, якщо [PERSON] , [PERSON] порушили грошові зобов`язання, в позивача виникає право на застосування наслідків такого порушення згідно з вимогами ст. 625 ЦК України. Згідно вимог ст.ст.76-81 ЦПК України, на підтвердження обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги чи заперечення, вони повинні надати належні, допустимі, достовірні та достатні докази. На підтвердження суми заборгованості позивач зазначає розрахунок нарахування інфляційних втрат та 3% річних. Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові - ч.4 ст.267 ЦК України. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки - ст.257 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. У відповідності до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц. Кредитором нараховано 3 % річних на суму не виконаного грошового зобов`язання в період з 12.03.2017 по 08.08.2021 та інфляційні втрати за період з березня 2017 по серпень 2021. Суд звертає увагу, що відповідачі не надали доказів на спростування розрахунків заборгованості по 3% річних та інфляційним втратам. Отже, у даному випадку, вимоги про стягнення з відповідачів 3% річних за період з 12.03.2017 по 08.08.2021 у сумі 98\~216, 79 грн та інфляційних витрат за період з 12.03.2017 по 08.08.2021 в сумі 379\~755, 98 грн, а загалом 410\~920, 77 грн підлягають задоволенню повністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до суми задоволених вимог у розмірі 6\~163, 81 грн.

Outcome: approved