Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-13 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] через представника [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду міста Києва із вказаним позовом до [PERSON] , зазначивши, що 30.12.2011 Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №2243. Під час перебування у шлюбі у сторін народились два сини, які є неповнолітніми, а саме: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Протягом останніх років позивач та відповідач не можуть як сім`я проживати разом, виконувати сімейні обов`язки, спокійно вирішувати навіть нескладні поточні проблеми в силу постійних суперечок, вони втратили почуття любові та поваги один до одного. На даний час вони фактично спільно не проживають, не підтримують будь-яких подружніх зв`язків, не ведуть спільного господарства та не мають спільного бюджету. Примирення сторін є неможливим, а тому позивач просить їхній з відповідачем шлюб розірвати у судовому порядку. В обґрунтування позову також зазначено, що за час перебування у шлюбі позивач та відповідач мають спільне нерухоме майно, яке підлягає розподілу. Так, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 17.04.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пилипенко О.Ю., відповідач набув право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 41,7 кв.м. Хоча квартира й оформлена на відповідача, проте фактично вона була придбана позивачкою за її особисті кошти та кошти, позичені у знайомих. У зв`язку з тим, що під час оформлення та придбання квартири позивачка перебувала з дітьми, які тривалий час хворіли та потребували особливого догляду, відповідач займався питанням оформлення технічних документів та безпосередньо купівлею квартири, проте за рахунок коштів позивачки. Окрім того, подружжя не мало спільного бюджету, коштів на утримання дітей відповідач не надавав, участі в подальшому утриманні квартири не приймав. Фактично з моменту укладення шлюбу подружжя проживало виключно на кошти позивачки, відповідач зароблені кошти витрачав на власні потреби. Позивачка взяла у борг у знайомих грошові кошти для подальшого придбання квартири для сім`ї та надалі самостійно погашала цю заборгованість. Після придбання квартири за особисті кошти позивачки вона разом з відповідачем та дітьми проживали у цій квартирі, ремонт квартири також здійснювався за рахунок коштів позивачки. Таким чином, однокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 41,7 кв.м, є об`єктом права спільної сумісної власності, що підлягає розподілу між подружжям. Враховуючи наведене, позивачка просить визнати за нею право особистої приватної власності на вказану квартиру. Крім того, під час перебування у шлюбі з позивачкою відповідач набув у власність земельну ділянку для ведення індивідуального садівництва, площею 0,1140 га, що знаходиться за адресою Київська область, Баришівський район, Веселинівська сільська рада. Вказана ділянка передана у власність відповідачу згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ №415654, виданим на підставі розпорядження Баришівської районної державної адміністрації №1159 від 18.12.2012. Позивачка протягом багатьох років використовувала вищезазначену земельну ділянку за її прямим призначенням, а саме, посезонно вирощувала городину та займалась садівництвом разом з дітьми. Відповідач участі у цьому взагалі не приймав. При цьому, оформлення права власності відповідача на земельну ділянку, як і подальше використання та утримання цієї земельної ділянки, здійснювалось за особисті кошти позивачки. Враховуючи наведене, позивачка просить визнати за нею і право власності на зазначену земельну ділянку. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 21.05.2024 справу передано на розгляд за підсудністю до Подільського районного суду міста Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.08.2024 головуючим у справі визначено суддю Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 06.08.2024 позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачці строк для усунення недоліків позовної заяви. 09.09.2024 представником позивачки подано до суду позовну заяву у новій редакції та додаткові документи на виконання ухвали суду. Ухвалою суду від 10.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, позивачу - відповіді на відзив. У встановлений судом строк відповідач відзив на позов не подав. Разом із цим, 28.10.2024 та в подальшому 22.11.2024 відповідач подав до суду заяву про визнання позову, у якій зазначив, що визнає позовні вимоги у повному обсязі. У підготовче судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 14.01.2025 представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій він позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Із урахуванням наведеного, суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності сторін. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи, що відповідачем подано заяву про визнання позову, суд ухвалює рішення у підготовчому засіданні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено судом, сторони перебувають у шлюбі, який було зареєстровано 30.12.2011 Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис №2243, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Під час шлюбу у сторін народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , відповідно. Вирішуючи позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до статті 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Відповідно до ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. В обґрунтування позовних вимог про розірвання шлюбу позивачка стверджує, що тривалий час вони з відповідачем спільно не проживають, не ведуть спільного господарства, не підтримують подружніх відносин, між ним втрачено почуття любові та поваги, примирення та подальше їхнє спільне життя є неможливим. Судом беруться до уваги такі її доводи, оскільки їх визнав відповідач у поданих ним до суду 28.10.2024 та 22.11.2024 заявах про визнання позову. Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що сторонами висловлено взаємну згоду на розірвання шлюбу, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для вжиття заходів щодо примирення сторін. При цьому судом враховується позиція Верховного Суду, викладена у постанові КЦС ВС від 11.06.2019 у справі №605/434/18 (61-3235св19), згідно з якою закріплена статтею 111 Сімейного кодексу України норма щодо необхідності вжиття заходів до примирення подружжя є диспозитивною, оскільки суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Крім того, суд виходить з пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», яка визначає, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Таким чином, з`ясувавши взаємостосунки сторін, дійсні мотиви розірвання шлюбу, враховуючи наявність у них двох неповнолітніх дітей та те, що сторони висловили взаємну згоду на розірвання шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їхніх дітей, що має істотне значення, а тому суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, то такі вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом, за час перебування у шлюбі сторонами набуте майно, яким є однокімнатна квартира, загальною площею 41,7 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Вказана квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.04.2019, укладеного між ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», яке діяло від власного імені в інтересах та за рахунок Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Юкон», та [PERSON] 17.04.2019 право власності на вказану квартиру було зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пилипенко О.Ю. за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.04.2019, індексний номер витягу 163880668. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Із урахуванням вказаних положень законодавства, на спірну квартиру поширюється режим спільної сумісної власності подружжя та наявні підстави для її поділу в порядку поділу майна подружжя. В обґрунтування позову позивачка стверджує, що вказана квартира хоча й була набута під час шлюбу та зареєстрована за відповідачем, однак за її особисті грошові кошти, частина яких була у неї безпосередньо, а решту яких вона взяла в позику у своїх знайомих. Суд приймає до уваги такі доводи позивачки, оскільки вони не оспорюються відповідачем, що вбачається зі змісту наявних в матеріалах справи його заяв про визнання позову, в яких він позовні вимоги визнав повністю. Визнання позову у цій частині позовних вимог не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови №2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, оскільки відповідач визнав позов і визнання позову у цій частині не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою [PERSON] в порядку поділу майна подружжя права власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 41,7 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Разом із цим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частинні визнання за позивачкою права власності на спірну земельну ділянку. Так, судом встановлено, що за час перебування у шлюбі, на підставі розпорядження Баришівської районної державної адміністрації №1159 від 18.12.2012 відповідач [PERSON] набув у власність земельну ділянку для ведення індивідуального садівництва, площею 0,1140 га, що знаходиться за адресою Київська область, Баришівський район, Веселинівська сільська рада. Право власності відповідача на вказану земельну підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ №415654, виданим Управлінням Держземагентства у Баришівському районі 29.12.2012. Позивачка стверджує, що оформлення права власності відповідача на вказану вище земельну ділянку, як і подальше її використання та утримання, здійснювалось за її особисті кошти. Із урахуванням цього, виходячи із встановленої статтею 60 СК України презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, позивачка просить визнати за нею право приватної власності на таку земельну ділянку. Такі доводи позивачки суд визнає безпідставними з огляду на наступне. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 12.08.2020 у справі №626/4/17, відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011 статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08.02.2011, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» №4766 від 17.05.2012, який набрав чинності 13.06.2012. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08.02.2011 до 12.06.2012 включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08.02.2011 та після 12.06.2012 така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011 зроблений в постановах Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №1311/832/12 (провадження №61-6409св18), від 12.11.2018 у справі №753/6139/14-ц (провадження №61-27342св18), від 12.06.2019 у справі №409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18). Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка була набута відповідачем внаслідок приватизації її із земель державної власності, на таку земельну ділянку не поширюється режим спільності права власності подружжя. При цьому суд також враховує, що відповідачем у даній справі подано заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі. Разом із цим, виходячи із встановлених вище обставин справи та визначених відповідно до них правовідносин, суд робить висновок, що визнання відповідачем позову у цій частині позовних вимог суперечить закону, а тому таке визнання позову не приймається судом до уваги. Доводи позивачки про те, що земельна ділянка для ведення індивідуального садівництва, площею 0,1140 га, що знаходиться за адресою Київська область, Баришівський район, Веселинівська сільська рада, була придбана за її особисті грошові кошти, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження такої обставини. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за позивачкою в порядку поділу майна подружжя права власності на вказану земельну ділянку. На підставі викладеного,

Outcome: partial