Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-02 00:00:00

Представник позивачки звернувся до Яворівського районного суду Львівської області з позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] , з участю третьої особи [PERSON] про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину. В обгрунтування заявлених вимог представник позивачки покликається на те, що 20.10.2018року на території сонячної електростанції «Яворів-2», що поблизу с.Терновиця Яворівського району Львівської області [PERSON] , будучи особою відповідальною за експлуатацію транспортного засобу, керуючи бульдозером марки «Komatsu D65PX», д.н.з. [NUMBER] , порушив вимоги п. п. 1.3., 1.5., 2.3. б), 12.3. ПДР України, оскільки, не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою і відповідно не реагував на її зміни, щоб мати змогу постійно контролювати транспортний засіб та безпечно керувати ним, при виникненні небезпеки для руху [PERSON] , який лежав на землі і якого він об`єктивно спроможний був виявити, однак, не вжив заходів щодо зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті наїхав на [PERSON] , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді важкої поєднаних травм голови, грудей, хребта, тазу та кінцівок, які супроводжувались множинними переломами кісток скелету, руйнуванням головного мозку, що зумовило зупинку серцевої і дихальної діяльності, припинення функції центральної нервової системи, що призвело до настання смерті [PERSON] .. Смерть [PERSON] знаходиться в причинному зв`язку з травмою отриманою при ДТП. На дату настання ДТП водій працював на посаді машиніста бульдозера у ФОП [PERSON] , тобто, ДТП відбулося під час виконання водієм трудових обов`язків. В ході проведення кримінального розслідування не здобуто та не надано жодних доказів, які б підтверджували факт, проте що шкода була спричинена внаслідок непереборної сили або внаслідок умислу загиблого. Підтвердженням того, що шкода не заподіяна внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого є той факт, що кримінальне провадження розслідувалось за ч.2 ст. 286 КК України, як дорожньо-транспортна пригода. Обвинувачений [PERSON] в судовому засіданні повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Вироком Городоцького районного суду Львівської області від 19.07.2019 року у справі №460/2680/19 було затверджено угоду про визнання винуватості укладену 27.05.2019р. між начальником Яворівського відділу Городоцької місцевої прокуратури Львівської області [PERSON] та обвинуваченим [PERSON] у кримінальному провадженні №12018140350001244 від 22.10.2018 р.про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Згідно матеріалів кримінального провадження шкоду потерпілому було спричинено джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу загиблого. Дорожньо транспортна пригода, внаслідок якої позивачці була спричинена шкода, відбулося за участю бульдозера марки "Komatsu D65PX-15" державний номерний знак [NUMBER] , під час виконання [PERSON] своїх трудових обов`язків, тобто, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця чи замовника, відтак така шкода відшкодовується саме володільцем джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Внаслідок вищевказаної ДТП позивачка втратила напйдорожче, свою дитину. Позивачка є особою пенсійного віку, та інвалідом 3 групи.Через свій постійний стресовий стан, вона морально і фізично виснажена, та часто плаче через втрату сина. До дня смерті [PERSON] проживав разом зі своєю матір`ю, вони були були пов"язані спільним побутом, вели спільне господарство. За життя син допомагав позивачці по господарству, власними зусиллями і коштами розпочав будівництво літньої кухні, проте, так і не встиг таке завершити. [PERSON] допомагав позивачці матеріально, купляв продукти та забезпечував її усім необхідним в побутових потребах. Після смерті сина позивачка залишилась одна. Син був для позивачки опорою в житті та надією на допомогу в старості, його втрата призвела до постійних страждань, оскільки, життєві ситуації, які трапляються в житті кожних батьків, так чи інакше пов`язані із потребою присутності дітей. Факт втрати сина вніс зміни в подальше її життя, що відобразились моральних стражданнях, та погіршенню її здоров`я. З врахуванням викладеного,та глибини моральних страждань що будуть переслідувати позивачку ще довготривалий час, просить позовні вимоги задовольнити. Стягнути з Фізичної особи - підприємця [PERSON] , [INFO] , на користь позивачки 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень моральної шкоди завданої смертю сина [PERSON] внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. 01.06.2021 року представник Фізичної особи-підприємця [PERSON] - адвокат Купець О.І. скерував на адресу суду відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позовної заяви. В обгрунтування відзиву покликався на те, що у Фізичної особи-підприємця [PERSON] відсутній обов`язок щодо відшкодування шкоди завданої працівником, під час виконання ним своїх трудових обов`язків, оскільки, представником позивача не надано жодних доказів того, що під час дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] дійсно виконував свої трудові обов`язки. Вирок Городоцького районного суду Львівської області від 19 липня 2019 року у справі №460/2680/19 є обов`язковим для суду, що розглядає справу про відшкодування завданої моральної шкоди позивачу лише у частині того чи дійсно [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення відносно [PERSON] , передбачене ч.2 ст.286 КК України, що призвело до смерті останнього, проте, даний вирок не є підтвердженим того, що [PERSON] вчинив дане кримінальне правопорушення саме під час виконання своїх трудових обов`язків. До матеріалів позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину позивачем та її представником не було долучено жодних доказів, які б підтверджували цю обставину. Вважає, що наявність трудових відносин між роботодавцем та особою, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки має підтверджуватись відповідними доказами, зокрема документами про наявність трудових відносин тощо. Відповідач не є законним володільцем джерела підвищеної небезпеки. У своїй позовній заяві позивачем було неодноразово зазначено, що саме володілець джерела підвищеної небезпеки, а не водій, що керував даним транспортним засобом несе відповідальність за шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки. З аналізу документів, що були надані до позовної заяви також не є можливим встановити на підставі яких саме відомостей позивач та її представник дійшли до висновку, що Фізична особа-підприємець [PERSON] є володільцем транспортного засобу, яким було вчинено наїзд на потерпілого [PERSON] , оскільки не було надано свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, договору оренди/підряду тощо. Щодо факту відшкодування позивачу завданої смертю сина моральної шкоди, звертає увагу суду на те, що у позовній заяві позивачем не зазначено що 15 грудня 2018 року нею від [PERSON] було отримано грошову суму у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень для виготовлення пам`ятника потерпілому [PERSON] , вказані кошти є відшкодування завданої їй матеріальної та моральної шкоди, що підтверджується укладеною між [PERSON] та [PERSON] письмовою розпискою. Відтак, спричинена моральна шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, не може бути відшкодована двічі. Важає за необхідне зазначити, що у даному випадку, якщо суд вважатиме за доречне стягнути з відповідача моральну шкоду, завдану позивачу, у цьому випадку Фізична особа-підприємець [PERSON] буде позбавлений права зворотної вимоги (регресу) до винної особи, [PERSON] в розмірі виплаченого відшкодування, оскільки відповідно до положень, закріплених у Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Зважаючи на те, що в розписці від 15 грудня 2018 року позивач зазначила, що сума у розмірі 50 000 гривень є відшкодуванням завданої їй моральної та матеріальної шкоди, у фізичної особи-підприємця [PERSON] відсутній обов"язок відшкодування завданої шкоди у розмірі 500 000 гривень. Окрім цього, вважає за недоречне введення позивачем та її представником суду в оману,що тягар домашнього господарства впав на руки позивача і у зв`язку з тим [PERSON] змушена часто звертатися до сусідів та односельчан за допомогою, оскільки, позивач проживає разом із своїм цивільним чоловіком та крім загиблого сина має ще доньку [PERSON] зятя, внуків, та сина [PERSON] .. 11.06.2021року представник позивача скерував на адресу суду відповідь на відзив,з якого слудує, що стороною позивача належним чином підтверджено факт перебування [PERSON] під час дорожньо-транспортної пригоди при виконанні своїх трудових обов`язків. Варто також зазначити про те, що ці обставини встановленні судом при постановленні вироку. Крім цього, сторона відповідача жодним чином не заперечила та не спростувала що [PERSON] під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди не перебував при виконанні своїх трудових обов`язків. Як зазаначено в позовній заяві, шкоду потерпілому було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу загиблого. З вищевикладеного випливає, що саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду завдану ними в розумінні ст.1166, 1187 ЦК України, а не пішоходи чи пасажири, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди. У даній справі, встановлено, що ДТП, внаслідок якої позивачу завдано шкоди, сталася за участю бульдозера марки "Komatsu D65PX-15" д.н.з. [NUMBER] , під час виконання [PERSON] своїх трудових обов`язків. Шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця чи замовника, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм, (аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року справа №6-108цс 13 та постанові Верховного Суду від 10 червня І 2020 року у справі №357/12491/18). У відзиві відповідач жодним чином не заперечує чи спростовує факт перебування його і [PERSON] у трудових відносинах, а також той факт, що дорожньо- транспортна пригода сталася за участю бульдозера марки "Komatsu D65PX-15" д.н.з. [NUMBER] , під час виконання [PERSON] своїх трудових обов`язків. Також звертає увагу на те, що зі змісту самого відзиву вбачається, що відповідач зазначає про право зворотної вимоги до винної особи - [PERSON] у випадку стягнення з відповідача моральної шкоди та заперечує щодо розміру моральної шкоди, яка зазначена у позовній заяві. Цим самим відповідач висловлює згоду з тим, що є належним відповідачем у даній справі, та той факт що з нього підлягає стягнення моральної шкоди в розумінні статей 1187 та 1172 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №126/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору юнтракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця чи замовника, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпопосередньо винним водієм, (аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року справа № 6-108цс13 та постанові Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі №357/12491/18). Також, слід зазаначити, що до відзиву на позовну заяву відповідач долучив письмову розписку від 15.12.2018 року, з якої слідує що [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 50 000 грн., які призначені для виготовлення надгробного пам`ятника і є також відшкодуванням завданої матеріальної та моральної шкоди. Так, дійсно грошові кошти, в сумі 50000 грн. позивач дійсно отримала від [PERSON] після загибелі сина, і такі були витрачені позивачем на організацію поховання. Варто зазначити і той факт, що ця розписка була написана позивачкою, для того, щоб покарання [PERSON] було призначене не пов`язане з позбавленням волі. Крім цього, варто також зазначити, що факт отримання грошей позивачкою відбувся незадовго після смерті сина, тому слід враховувати важкий стресовий стан матері при підписанні цієї розписки, якій морально важко було повністю зрозуміти та вникнути у зміст розписки. Повний текст розписки не був написаний власноручно позивачем, а лише зазначено анкетні дані позивача та суму коштів. З урахуванням перенесених позивачем моральних переживань, які продовжують тривати по даний час і ніколи не закінчаться, просить позовні вимоги задовольнити, оскільки, покликання відповідача на те що позивачці відшкодована матеріальна та моральна шкода в розмірі 50 000 грн., є безпідставними. [PERSON] надав 50000грн., для встановлення надгробного пам`ятника позивачці, та витрат, що пов`язані з організацією поховання, а не як відшкодування за спричинену моральну шкоду. 22.06.2021року представник відповідача скерував на адресу суду заперечення, з яких слідує, що у вироку Городоцького районного суду Львівської області від 19 липня 2019 року,та в угоді про визнання винуватості від 27 травня 2019 року не зазначено, що дорожньо-транспортна пригода відбулася саме під час виконання [PERSON] совоїх трудових обов'язків. Факт працевлаштування [PERSON] у Фізичної особи підприємця [PERSON] не підтверджує те, що саме 20 жовтня 2018 року о 19 годині 00 хвилин обвинувачений виконував свої трудові обов`язки, а не був вихідний /у відпустці/ тимчасово непрацездатний тощо. Позивачем, в свою чергу, не було надано жодних доказів, які підтверджували б даний факт. Вважає за доречне зазначити, що у даній дорожньо-транспортній пригоді була присутня груба необережність [PERSON] , оскільки нехтуючи безпекою руху [PERSON] , знаходячись у нетверезому стані не зміг покинути територію сонячної електростанції "Яворів-2", що поблизу с.Терновиця Яворівського району Львівської області. [PERSON] повинен був та міг передбачити настання негативних наслідків своєї поведінки, оскільки йому було відомо, що на даній території проводяться роботи та пересуваються транспортні засоби, зокрема і бульдозери, однак, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння він заснув на території сонячної електростанції. Відповідно до висновку експерта №154/2018 при судово-токсикологічній експертизі у [PERSON] було виявлено етиловий спирт в крові - 4,26 проміле,та в сечі - 5,81 промілле. Розписка про отримання коштів в розмірі 50000грн. від [PERSON] внаслідок ДТП була отримана в порядку позасудового врегулювання даного питання як відшкодування завданої моральної та матеріальної шкоди, в тому числі і допомоги для виготовлення надгробного пам`ятника. Повідомляє суд, що незважаючи на наявність беззаперечних підстав для відмови у задоволенні позовних вимог позивача, представники відповідача спілкувалися із [PERSON] щодо питання відшкодування завданої їй шкоди, проте представник позивача, адвокат Барнич В.М. запевнив пані [PERSON] про необхідність вирішення даного питання лише у судовому порядку. Зважаючи на вищевикладене просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. З письмових пояснень третьої особи [PERSON] вбачається, що дійсно вироком Городоцького районного суду Львівської області від 19 липня 2019 року його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. У даному злочині він щиро розкаявся, оскільки це не були умисні дії з його боку. З [PERSON] вони були знайомі, оскільки певний час разом працювали на одній території. У день трагедії він не замітив [PERSON] , який спав на землі серед поля, оскільки, не міг передбачити те, що хтось може просто лежати на даній території, тому він не зміг вчасно зупинити тоанспортний засіб про що, щиро жаліє. В цей день [PERSON] повинен був виконувати свої обов`язки на території електростанції "Яворів-2". З метою відшкодування матері померлого [PERSON] шкоди він виплатив їй 50000грн, прощо свідчить розписка. З текстом розписки вона була ознайомлена завчасно та не заперечувала щодо її змісту. Як було зазначено у розписці [PERSON] погодилася, що сума у розмірі 50000 грн є відшкодуванням завданої їй матеріальної та моральної шкоди, в т. ч. дані кошти були призначені для виготовлення надгробного памятника. Під час обговорення розміру суми, яку позивачка вважала б відшкодуванням завданої їй шкоди (моральної і матеріальної) вони спільно дійшли до висновку. Він підтримує думку викладену у відзиві на позовну заяву, та повідомляє, що у випадку якщо ФОП [PERSON] звернеться до нього із заявою про відшкодування повторно суми завданої [PERSON] шкоди це порушить норми закладені у Конституції України та Цивільному кодексі України. У ситуації, що склалася вважаю, шо якщо позивачка у 2018 році, на її думку зараз, помилилася у розмірі завданої їй шкоди на 450000,00 грн це не є причиною повторно стягувати на її користь гроші, оскільки це виглядає як бажання [PERSON] збагатитися за їх рахунок. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. В судових засіданнях 04.01.2024 та 28.02.2024 представником позивача було надані пояснення по суті позову, в подальшому 03.01.2025представник позивача не з`явився скерував на адресу суду клопотання про слухання справи у його відсутності,просить позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні 28.02.2024 підтримав свої письмові пояснення, просить в задоволенні позовних вимог відмовити. В подальшому в судове засідання не з`явився про причини своєї неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши в судовому свідка [PERSON] який в судовому засіданні пояснив що він дійсно офіційно працює у ФОП [PERSON] .. Весною 2019 року вони працювали на Сонячних Станціях , робили площадки. [PERSON] працював на катку, а він водієм бульдозера. Після обіду було виявлено що каток стоїть, а водія немає. Працівники шукали водія катка [PERSON] на території де проводились роботи, однак, не знайшли. Мобільний телефон його не відповідав. Наступного дня, про відсутність водія доповіли керівництву. В подальшому слідство встановило що на нього наїхав бульдозер, в той час, коли він лежав в стані алкогольного сп`яніння у траві. Вони працювали недалеко біля тої ділянки де знайшли [PERSON] приблизно за 100метрів. Так це він здійснив наїзд бульдозером на [PERSON] , оскільки не міг знати та бачити що хтось лежить в траві . Письмову розписку він не складав, йому надали таку, він зустрівся із [PERSON] надав їй кошти в розмірі 50000грн. вона сказала що притензій до нього не має. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст.5 ЦПК України, суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. На підставі ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 20.10.2018 року на території сонячної електростанції «Яворів-2», що поблизу с.Терновиця Яворівського району Львівської області [PERSON] , будучи особою відповідальною за експлуатацію транспортного засобу, керуючи бульдозером марки «Komatsu D65PX», д.н.з. [NUMBER] , порушив вимоги п. п. 1.3., 1.5., 2.3. б), 12.3. ПДР України, не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою і відповідно не реагував на її зміни, щоб мати змогу постійно контролювати транспортний засіб та безпечно керувати ним, при виникненні небезпеки для руху - потерпілого [PERSON] , який лежав на землі і якого він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, наїхав на [PERSON] , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді важкої поєднаної травми голови, грудей, хребта, тазу та кінцівок, яка супроводжувалась множинними переломами кісток скелету, руйнуванням головного мозку, що зумовило зупинку серцевої діяльності і дихання, припинення функцій центральної нервової системи та призвело до його смерті. Вироком Городоцького районного суду Львівської області від 19.07.2019 року у справі №460/2680/19 затверджено угоду, укладену між начальником Яворівського відділу Городоцької місцевої прокуратури Львівської області [PERSON] та обвинуваченим [PERSON] про визнання винуватості від 27.05.2019р. у кримінальному провадженні №12018140350001244 від 22.10.2018 р. за ч.2 ст.286 КК України. Визнано винним [PERSON] у вчиненні злочину за ч.2 ст.286 КК України,та призначено йому покарання у виді чотирьох років шести місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік шість місяців. Застосовано до [PERSON] ст.75 КК України, звільнивши його від відбування призначеного за цим вироком основного покарання з випробуванням на один рік шість місяців. В порядку ст.76 КК України покладено на засудженого [PERSON] обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи. Даний вирок не оскаржувався і набрав законної сили. Як встановлено в судовому засіданні 28.02.2024 під час допиту свідка [PERSON] та не заперечується учасниками судового розгляду на момент настання дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] працював на посаді машиніста бульдозера у ФОП [PERSON] (ідентифікаційний номер - [NUMBER] ), ДТП відбулася під час виконання водієм своїх трудових (службових) обов`язків. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Ланівською сільською радою Перемишлянського району Львівської області 26 грудня 1985 року вбачається, що [PERSON] , народився [INFO] , його батьками значаться: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 23 жовтня 2018 року Виконавчим комітетом Ланівської сільської ради Перемишлянського району Львівської області слідує що [PERSON] помер [INFO] . Згідно довідки про причину смерті №154/2018 від 23 жовтня 2018року, [PERSON] , [INFO] помер, причина смерті тілесні ушкодження внаслідок наїзду бульдозера. Відповідно до довідки №639, виданої Ланівським Старостинським округом Перемишлянського району Львівської області 05.10.2020року [PERSON] до дня своєї смерті, [INFO] проживав разом зі своєю матір"ю [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , мали свій побут та вели спільне господарство, він допомагав своїй матері матеріально, оскільки вона є інвалідом 3-ї групи загального захворювання. З довідки №628, виданої Ланівським Старостинським округом Перемишлянського району Львівської області 01.10.2020року вбачається, що на час смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] склад сім"ї становив: [PERSON] , [INFO], бабуся, [PERSON] , [INFO], мати, [PERSON] , [INFO], брат, [PERSON] , [INFO], сестра, [PERSON] , [INFO], племінник, [PERSON] , [INFO], племінник, [PERSON] , [INFO], племінниця. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Як встановлено в судовому засіданні водій [PERSON] на момент дорожньо-транспортної пригоди офіційно перебував у трудових відносинах з відповідачем фізичною особою підприємцем [PERSON] , та 20.10.2018 року на території сонячної електростанції «Яворів-2», що поблизу с.Терновиця Яворівського району Львівської області [PERSON] , будучи особою відповідальною за експлуатацію транспортного засобу, керував бульдозером марки «Komatsu D65PX», а транспортний засіб використовувався в робочих цілях. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абз. 3 п. 6 постанови № 4 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" роз`яснив, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до положень статті 1191 ЦК України. Врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, суд дійшов висновку, що [PERSON] як володілець джерела підвищеної небезпеки повинен нести відповідальність за шкоду, в тому числі й моральну, завдану таким джерелом, незалежно від наявності його вини. У п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст.1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України). Відповідно до роз`яснень п.7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст. 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події. (п.1 ч. ст. 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. [PERSON] , як володілець джерела підвищеної небезпеки, на якого законом покладено обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили, не довів належними та допустимими доказами, що потерпілий [PERSON] , передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком. Верховний Суд у постанові від 13 грудня 2018 року у справі №182/235/14-к наголосив на тому, що при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої особи, завданої внаслідок ДТП, необхідно здійснити належну оцінку порушення потерпілим Правил дорожнього руху. За змістом положень ч.2 ст.1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Верховний Суд у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 204/6539/16-ц роз`яснив, що зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено ПДР. У постанові від 18 жовтня 2019 року у справі № 352/342/17 Верховний Суд вказав на те, що питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч. 2 ст. 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Із вищевказаного вироку суду слідує що 20.10.2018року на території сонячної електростанції «Яворів-2», що поблизу с.Терновиця Яворівського району Львівської області [PERSON] , будучи особою відповідальною за експлуатацію транспортного засобу, керуючи бульдозером марки «Komatsu D65PX», д.н.з. [NUMBER] , порушив вимоги п. п. 1.3., 1.5., 2.3. б), 12.3. ПДР України, не вжив заходів щодо зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті наїхав на [PERSON] , спричинивши останньому тілесні ушкодження що призвело до настання смерті [PERSON] .. Згідно висновку судово-медичного №154/2018 експерта у трупа [PERSON] виявлено етиловий спирт в крові-4,26 промілле та в сечі 5,81промілле. У даному випадку суд, враховуючи характер дій потерпілого та обставини заподіяння шкоди, вбачає наявність в діях [PERSON] грубу необережність, знехтував правилами безпеки, що призвело до смерті. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілих, а також інших негативних наслідків. Пленум Верховного Суду України у п.3 постанови № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п.9 вказаної постанови Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Внаслідок втрати сина позивачці було спричинено значні психологічні страждання та переживання, смерть сина стала величезним шоком та непоправною втратою для неї. Вона назавжди позбавлена можливості відчувати його любов, підтримку та турботу. Вона втратила опору і підтримку, втрата сина спричинила їй глибоку душевну рану. Суд відхиляє покликання представника відповідача на те, що [PERSON] відшкодував спричинену потерпілій матеріальну та моральну шкоду в розмірі 50000гривень, що підтверджується розпискою, дійсно в матеріалах справи міститься така розписка, однак позовні вимоги прид`явлені не до [PERSON] а до [PERSON] як до володільця транспортного засобу. Визначаючи розмір завданої позивачці моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок отриманих під час ДТП тілесних ушкоджень син позивачки [PERSON] помер, у зв`язку з чим позивач зазнала тяжких душевних страждань. Вирішуючи вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача завданої моральної шкоди, враховуючи наведені приписи закону, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, стягнення з Фізичної особи-підприємця [PERSON] моральної шкоди на користь позивача, яка є матір"ю загиблого [PERSON] . Враховуючи вищенаведене, виходячи з підстав пред`явлення позову, а також грубої необережності потерпілого, що призвело до його загибелі і обов`язку відповідача відшкодувати моральну шкоду незалежно від наявності вини, враховуючи вимоги розумності, виваженості та справедливості, суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, що підлягає стягненню з відповідача Фізичної особи-підприємця [PERSON] , як власника джерела підвищеної небезпеки, на користь [PERSON] в розмірі 50 000 грн. В решті позовні вимоги залишити без задоволення. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи, позивач від сплати судового збору звільняється. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, з відповідача Фізичної особи-підприємця [PERSON] , відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 189 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial