Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-05 00:00:00

01.10.2024 року позивач в особі свого представника за ордером адвоката Городнищевої Єлізавети Олегівни засобами Електронного суду звернувся до суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним електронним договором №7066532 від 14.09.2023 року, укладеним між відповідачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» на суму 11600,00 грн. строком на 360 днів, яка склала 46637,68 грн., з яких 11600,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 21187,28 грн. - заборгованість за процентами, нарахованими первинним кредитором, та 13850,40 грн. - проценти, нараховані позивачем за 60 календарних днів, право вимоги за якою перейшло до позивача на підставі договору факторингу №27.05/24-Ф від 27.05.2024 року. Також просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого при зверненні до суду судового збору у розмірі 2422,20 грн. та 10000,00 грн. витрат на правову допомогу у порядку ст.137 ЦПК України. При цьому представник позивача просила суд розглянути справу за відсутності позивача, а в разі надходження відзиву - проводити судове засідання з викликом представника позивача. Також представник позивача надав заяву, в якій просив витребувати у порядку ст.84 ЦПК України з АТ КБ «Приватбанк» інформацію про емітування на ім`я відповідача платіжної картки [NUMBER] з метою підтвердження зарахування на вказану картку коштів у сумі 11600,00 грн. від ТОВ «Авентус Україна» 14.09.2023 року, оскільки позивач в особі свого представника отримав відмову у наданні вказаної інформації на адвокатський запит, посилаючись на банківську таємницю вказаної інформації відповідно до вимог ст.62 Закону України «Про національний банк України». Ухвалою судді від 14.10.2024 року вказана позовну заяву було залишено без руху через не виконання позивачем вимог абз.2 ч.1 ст.177 ЦПК України у взаємозв`язку із ч.7 ст.43 ЦПК України щодо направлення позовної заяви поштою відповідачу до подання позовної заяви до суду, оскільки позивач направив вказану заяву не дійсною адресою реєстрації відповідача (а.с.79). На виконання вимог вказаної ухвали засобами Електронного суду 23.10.2024 року представниця позивача надала суду докази направлення позовної заяви відповідачу у визначеному процесуальним законом порядку, чим вимоги ухвали судді від 14.10.2024 року виконала у визначеній в ній час (а.с.86-89). Крім цього, представниця позивача 18.10.2024 року засобами Електронного суду надала заяву, в якій просила долучити до матеріалів справи довідку ТОВ «Контрактовий дім» від 29.05.2024 року №7/4984, оскільки помилково при зверненні до суду було додано довідки ТОВ «Пейтек Україна», яка не має відношення до даної справи (а.с.83-85). Ухвалою судді від 28.10.2024 року відкрито провадження у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, наданий сторонам час для подання усіх заяв по суті позову, задоволено клопотання позивача та витребувано з АТ КБ «Приватбанк» інформацію щодо підтвердження зарахування на картку відповідача 14.09.2023 року 11600,00 грн. від первинного кредитора, долучено до справи докази, надані позивачем 18.10.2024 року (а.с.90-91). Позивач та його представник про вказану ухвалу були проінформовані засобами Електронного суду у порядку ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.93-94). Відповідач вказану ухвалу отримав засобами поштового зв`язку у відповідності до вимог п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України (а.с.96) та як згодом було встановлено судом засобами Електронного суду як особа, яка має кабінет в Електронному суді. 11.11.2024 року на адресу суду засобами електронного суду з боку відповідача надійшов відзив, в якому він проти нарахування процентів саме позивачем за 60 днів заперечував, зазначив, що про перехід права вимоги до відповідача його не повідомляли, просив не блокувати його картку, взяти до уваги, що він готовий погасити тіло кредиту, про що повідомляв первинного кредитора та надав як додаток до відзиву довідку про свої доходи за 2013-2024 роки та окремо з 3 кварталу 2023 року до 3 кварталу 2024 року з персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України та державного реєстру платників податків - фізичних осіб Державної податкової служби України (а.с.97-101). 12.11.2024 року від представниці позивача адвоката Городніщевої Є.О. надійшла заява, в якій вона наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зазначивши, що відповідач перебуваючи у власній пам`яті та при здоровому глузді сам підписав вказаний договір із зазначеними в ньому процентами, первинний кредитор відповідно до умов укладеного договору міг в будь-який момент продати вимоги за договором іншій особі, що він і зробив щодо відповідача та повідомляти про це відповідача не потрібно, фактично у відзиві відповідач визнав факт отримання кредиту від первинного кредитора, а тому усі нарахування є вірними, послалася на практики судових спорів щодо багаточисленних рішень судів апеляційної інстанції (а.с.105-111). 13.11.2024 року від відповідача засобами електронного суду надійшло заперечення, в якому відповідач повторно зазначив, що він від сплати тіла кредиту не відмовляється, а нарахування процентів вважає підставним відповідно до змін до ЦК України, прийнятим у березні 2022 року, а тому просив суд задовольнити відповідні вимоги частково (а.с.134-135). Також 13.11.2024 року від представниці позивача адвоката Городніщевої Є.О. надійшли письмові пояснення, які суд приймає у порядку ст.43 ЦПК України, в яких представниця позивача вказала, що проценти нараховані як первинним кредитором, так і позивачем вже після переходу права вимоги правомірно відповідно до укладеного договору між сторонами, тим більше, що позивач нарахував проценти не у повному обсязі, а частково за 60 днів, що є його правом, до нарахованих процентів зміни внесені у ЦК України у березні 2022 року не застосовуються, оскільки стосуються стягнення неустойки (штрафу, пені), які ані первинний кредитор, ані позивач відповідачу і не нараховували, надано детальний розрахунок процентів за 60 днів з 27.05.2024 року до 25.07.2024 року (а.с.136-139). 15.11.2024 року від АТ КБ «Приватбанк» надійшов лист з підтвердженням емітування картки, зазначеної позивачем на ім`я відповідача та перерахування на вказану картку 11600,00 грн. 14.09.2023 року (а.с.140). 28.11.2024 року на адресу суду з боку представниці позивача адвоката Городніщевої Є.О. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів через не належну працю, як було зазначено електронного суду, під час подання позову, до якої було долучено договір факторингу між первинним кредитором та позивачем з додатками до нього та акт прийому-передачі реєстру боржників від 27.05.2024 року між первинним кредитором та позивачем (а.с.142-153). Інші заяви, клопотання від сторін у справі не надходили та інші процесуальні дії у справі судом не застосовувалися. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами у межах строків, визначених ст.275 та ч.2 ст.279 ЦПК України. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Первинно суд вважає за необхідне вирішити процесуальні та інші питання, які стосуються розгляду справи по суті. По-перше, суд відмовляє представниці позивача у слуханні справи з викликом (повідомленням) сторін з урахуванням надходження відзиву, оскільки суд прийняв рішення про слухання справи без виклику (повідомлення) сторін при відкритті провадження та підстав відступати від прийнятого ним рішення не вбачає. Також суд не залучає як докази, долучені до матеріалів справи представницею позивачки докази 28.11.2024 року, оскільки вони не були подані разом із позовною заявою у відповідності до ч.2 ст.82 ЦПК України, а зазначення некоректної роботи Електронного суду може бути підтверджено єдиним належним та допустимим доказом з боку будь-якої особи - довідкою державного підприємства «Інформаційні судові системи» як адміністратора Електронного суду. За відсутності вказаної довідки посилатися на некоректну роботу електронного суду жоден з учасників будь-якої справи не може. Відповідно надані суд докази суд не приймає у відповідності до ч.8 ст.83 ЦПК України. По-третє, відносно позиції відповідача щодо того, що він має незначний дохід, який витрачає на сім`ю, а тому заявлені вимоги не повинні бути задоволенні в частині процентів, то в цій частині суд зазначає, що в Україні діє англо-саксонська система стягнення боргу за кредитними договорами, яка передбачає стягнення боргу в будь-якому разі, якщо умови договору були погоджені, що має місце в даній справі, при чому в Україні, на відміну від правових систем сполученого королівства Великої Британії та Північної Ірландії та більшості країн континентальної Європи, враховуючи прибалтійські та скандинавські країни громадяни захищені в даних категоріях спорів тим, що суд перевіряє законність заявлених вимог на відповідність діючому законодавству. У вищевказаних країнах вказані спори взагалі не підсудні судам загальної юрисдикції, там достатньо видачі боргової вимоги, яка для примусового виконання є достатнім документом для примусового стягнення. Однак деталізація вказаного процесу не входить в предмет доказування в даній справі. По-четверте, щодо наданих суду з боку позивача у відповіді на відзив багаточисленних рішеннях апеляційних загальних судів різних облатяей України за позовами того ж позивача до відповідачів фізичних осіб, то в цій частині суд зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції є обов`язковим для суду першої інстанції виключно у випадку, якщо воно стосується конкретної справи, в разі якщо матеріали справи повертаються до суду першої інстанції або якщо воно стосується питання видачі або скасування судових наказів, оскільки вказані рішення не можуть бути оскаржені в касаційному порядку. В іншому випадку, жодне рішення суду апеляційної інстанції не є обов`язковим для суду першої інстанції та їх постановлення навіть у схожій справі не є підставою для їх застосування або врахування судом першої інстанції. Виключно остаточні постанови Верховного Суду для суду першої інстанції в ідентичній справі є обов`язковими для врахування на підставі ч.4 ст.263 ЦПК України. Таким чином, судом надані стороною позивача судові рішення судів апеляційної інстанції не враховуються та до уваги не приймаються. По-п`яте, щодо неможливості застосування процентів у кредитних правовідносинах на підставі змін до законодавства у березні 2022 року, про що у запереченні вказав відповідач. Відносно вказаної вимоги суд зазначає, що дійсно у березні 2022 року було доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України пунктом 18, яким було встановлено, що позичальник звільняється від відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК України та від сплати неустойки (штрафу, пені) у кредитних правовідносинах. Відносно даної справи застосування даного п.18 розділу Х ЦК України є неможливим, оскільки позивач заявив до стягнення виключно тіло кредиту та проценти, нараховані в межах строку дії договору. Щодо основного предмету спору, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 14.09.2023 року між відповідачем та первинним кредитором товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» був укладений договір №7066562 про надання споживчого кредиту, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти від позивача у розмірі 11600,00 грн. строком на 360 днів із сплатою процентів у розмірі 1,99% на суму кредиту за кожний день користування, який рахується із дня видачі кредиту, кожні 30 днів. Відповідач підписав вказаний договір одноразовим електронним ідентифікатором А6427 (а.с.12-18). Таким чином, відповідач був ознайомлений як з умовами кредитування, так і з розміром кредиту, строком його повернення та порядком повернення отриманих відповідачем коштів. Тому посилання відповідача в частині незгоди з нарахованими процентами суд відкидає як безпідставні. Кошти відповідачу були перераховані контрагентом первинного кредитора ТОВ «Фінансовою компанією «Контрактовий дім» на йог картку, емітовану АТ КБ «Приватбанк», що підтверджується копією листа від 29.05.2024 року №7/4984 (а.с.84-85) та відповіддю АТ КБ «Приватбанк» від 08.11.2024 року, отриману судом 15.11.2024 року про перерахування коштів на картку відповідача у розмірі 11600,00 грн. 14.09.2023 року (а.с.140). Слід зазначити, що і сам відповідач у відзиві та запереченні не спростовував факт отримання ним грошових коштів від первинного кредитора. Розрахунок заборгованості первинним кредитором був здійснений повністю у відповідності до вимог укладеного договору №7066562 про надання споживчого кредиту від 14.09.2023 року, що підтверджується розрахунком заборгованості первинного кредитора (а.с.22-29). Таким чином, вимоги щодо наявності боргу у розмірі 32787,28 грн., з яких 11600,00 грн. - тіло кредиту та 21187,28 грн. - проценти, нараховані первинним кредитором до 27.05.2024 року, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. Між первинним кредитором та позивачем 27.05.2024 року був укладений договір факторингу №27.05/24-Ф, відповідно до якого позивач придбав у первинного кредитора вимоги на суму 149395902,29 грн. із зобов`язанням сплатити ціну продажу за вказані вимоги у розмірі 4067724,99 грн. (п.3.2 та п.3.3)(а.с.62, зворотній бік - 67). Ціну продажу позивач первинному кредитору сплатив у повному обсязі трьома платіжками №420 від 31.05.2024 року, №421 від 31.05.2024 року та №424 від 04.06.2024 року (а.с.34-35). В той же час відповідно до п.1.7 укладеного договору факторингу права вимоги вважаються прийнятими фактором для здійснення факторингу шляхом підписання ним акту прийому-передачі реєстру боржників (додаток 2). Вказаний документ до первинної позовної заяви долучений не був, в долученні його як докази за заявою представниці позивача від 28.11.2024 року суд відмовив, а тому відсутній доказ саме переходу права вимоги до позивача від первинного кредитора за договором факторингу від 27.05.2024 року. Суд зазначає, що долучення будь-якого доказу з боку сторін після відкриття провадження та подання сторонами заяв по суті позову (що мало місце з боку відповідача) є порушенням принципу рівності сторін та диспозитивності цивільного процесу, оскільки вказані докази сторонами позивача надала вже знаючи чітку позицію відповідача та послалася на причину їх неподання, яка не є поважною, оскільки може бути підтверджена виключно єдиною формою доказу, якого суду надано не було. Фактично позивач, розуміючи про те, що він не якісно підготувався при поданні позову до суду, вирішив виправити свій недолік під час розгляду в пряме порушення вимог ст.83 ЦПК України. При цьому суд розумно та законно поставився до подання позивачем доказів щодо перерахування коштів на стадії залишення позову без руху (був зазначений не тій контрагент первинного кредитора щодо перерахування коштів, а.с.83-85), прийнявши їх при відкритті провадження (а.с.91). В той же час вказане прийняття було пов`язано з іншою стадією розгляду справи та не стосувалася стадії, коли сторони висловили свою позицію щодо заявленого предмету позову. Тому судом встановлюється відсутність доказів прийняття позивачем вимог від первинного кредитора за договором факторингу від 27.05.2024 року взагалі та відносно відповідача у тому числі, а тому підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає. При цьому суд не надає жодної оцінки нарахуванню позивачем процентів відповідачу за 60 днів з 27.05.2024 року до 27.07.2024 року, оскільки це було б можливе, якщо б позивач підтвердив своє право на вимогу до відповідача, що ним зроблено не було. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Порядок подання доказів чітко передбачений статтею 83 ЦПК України. Порушення вказаного порядку є підставою для не прийняття відповідного документу як доказу та не врахування його при розгляді справи, за виключенням визнання поважними причин не подання відповідних доказів у встановлений процесуальним законом строк. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати у справі слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed