Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-24 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Зазначена позовна заява обґрунтована тим, що 25 травня 2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачкою [PERSON] укладено договір позики № 78922687. Згідно п. 1 договору позики, позикодавець зобов`язується передати позичальниці у власність грошові кошти на погоджений умовами договору строк шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальниці, а позичальниця зобов`язується повернути позикодавцю таку ж саму суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики. Підписанням цього договору відповідачка підтвердила, що вона ознайомилась на сайті з повною інформацією щодо позикодавця та його послуги і погодилась, що до моменту підписання договору позики вивчила цей договір та правила надання грошових коштів у позику, що розміщені на сайті. Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» перебувають у загальному доступі та є публічною пропозицією (офертою). 14 червня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу №14/06-21, у відповідності до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників № 12 від 22 листопада 2023 року до договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідачки в сумі 35775 грн, з яких: 9000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 26775 грн - сума заборгованості за відсотками. Позивач зазначає, що в разі сплати відповідачкою коштів на рахунок первісного кредитора, вони були б перераховані на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ» та зараховані на погашення існуючої заборгованості. З моменту отримання права вимоги до відповідачки, позивачем не здійснювалось нарахування жодних штрафних санкцій. Відповідачка свої зобов`язання за договором позики не виконує. Отже, з урахуванням викладеного позивач простить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки заборгованість за договором позики № 78922687 від 25 травня 2023 року у сумі 35775 гривень. Ухвалою суду\~відкрито провадження\~у справі\~та її\~розгляд відповідно\~до ч.\~5\~ст.\~279\~ЦПК України\~призначений у\~порядку спрощеного\~позовного провадження,\~з викликом\~сторін(а.с. 43). 11 липня 2024 року від представника відповідачки через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву у якому вона просила в задоволенні позову відмовити, судові витрати покласти на позивача, стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10000 гривень (а.с. 51-60). Відзив на позовну заяву мотивований наступним. Так,\~щодо не\~доведення позивачем\~факту укладення\~договору позики\~зазначає,\~що електронний\~документ,\~на підставі\~якого між\~сторонами виникають\~права та\~обов`язки,\~має відповідати\~положенням Закону\~України «Про\~електронні документи\~та електронний\~документообіг».\~До позовної\~заяви додано\~копію договору\~позики,\~нібито укладеного\~дистанційно,\~в електронній\~формі,\~з використанням\~одноразового ідентифікатора\~3Q6yKeObUq.\~Відповідно до\~частин першої,\~другої статті\~6\~Закону України\~«Про електронні документи та\~електронний документообіг»,\~електронний підпис\~є обов`язковим реквізитом електронного\~документа,\~яка використовується\~для ідентифікації\~автора та/або\~підписування електронного\~документа іншим\~суб`єктами електронного документообігу.\~Накладанням електронного\~підпису завершується\~створення електронного документа. Разом з\~тим,\~доказів укладення\~такого договору,\~який за\~формою відповідає вимогам цивільного законодавства, позивачем не надано. На підтвердження укладення договору позики між кредитором та відповідачкою, представником позивача подано до суду копію договору позики. При цьому позивачем не надано доказів того, що наявна в матеріалах справи копія договору позики створювалася у порядку, визначеному ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» та що він підписувався електронним підписом одноразовим ідентифікатором уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Отже, наявна в матеріалах справи копія Договору позики не може вважатись електронним документом (копією електронного документа), оскільки не відповідає вимогам ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг». Щодо нарахованих відсотків вказує, що згідно з п. 2.1. договору позики сума позики становить 9000 грн. Відповідно до п. 2.2. договору строк позики 29 днів. Згідно з п. 2.3. договору базова процентна ставка 2,5 %. Орієнтовна реальна річна процентна ставка 449,72 %. Орієнтовна загальна вартість позики 10305 грн. Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача по договору позики перед позивачем не сплачена і складає: заборгованість за тілом кредиту становить 9 000 грн.; заборгованість за відсотками становить 26 775 грн. Наголошує, що відповідно до позовної заяви, заборгованість за відсотками нарахована як протягом строку дії договору позики, тобто до 22 червня 2023 року, так і після закінчення строку дії договору позики. Разом з тим, згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12 право позивача нараховувати проценти за користування кредитом припинилося із спливом строку кредиту. Крім цього, вважає, що заборгованість за процентами взагалі не повинна нараховуватися, так як умови договору щодо нарахування відсотків є просто кабальним, несправедливими, суперечать принципам розумності та добросовісності та такими, що не відповідають вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів». Щодо відступлення прав вимоги за договором позики вказує, що 14 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 14/06/21, відповідно до якого право грошової вимог за Договором позики відступлено кредитором на користь позивача. Тобто вбачається, що 14 червня 2021 року передано право вимоги за договором від 25 травня 2023 року, якого не існувало станом на дату передання такого права вимоги. Крім цього, до позову додано витяг з Реєстру боржників, не підписаний зі сторони позивача та не додано докази оплати за договором факторингу, за яким відступлено право вимоги за Договором позики. 15 липня 2024 року від представника позивача через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, у якій вона просила суд позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» задовольнити в повному обсязі з огляду на наступне (а.с. 67-74). Так, щодо факту укладення договору позики зазначає, що договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу Документ сформований в системі відповідачем на веб-сайт за допомогою Логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачкою та первісним кредитором (позикодавцем) не було б укладено. Кредитний договір був укладений з позичальником в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису. [PERSON] через особистий кабінет на веб-сайті позикодавця подала заявку на отримання позики за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання позики, після чого позикодавець надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний нею номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач використав для підтвердження підписання договору. Крім цього, наголошує, що для укладення договору позики в електронному вигляді дані вносились шляхом заповнення відповідних форм на сайті товариства відповідачкою власноруч. Щодо нарахованих відсотків зазначає, що у п. 5. договору позики вказано про те, що підписанням цього Договору позичальниця підтверджує, що вона ознайомилась на сайті https://mycredit.ua/ua/documents-license/ з повною інформацією щодо позикодавця та його послуги. Ознайомилась з офіційними правилами програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» (TM «MYCREDIT»), в якій визначені умови застосування зниженої процентної ставки. Позичальниця до моменту підписання договору вивчила цей договір та правила надання грошових коштів у позику, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору, йому зрозумілі. Кредитні кошти були перераховані на карту № [NUMBER] . Жодних заперечень з приводу того, що відповідачки не погодилася з умовами та правилами надання кредиту під час укладення та підписання договорів чи про зарахування та розподілення сплачених коштів Відповідачем висловлено не було. Щодо підтвердження дійсності переходу права вимоги вказує, що позивачем до позовної заяви надано саме витяг договору факторингу та реєстр боржників за кредитним договором, оскільки реєстр містить інформацію щодо заборгованості інших фізичних осіб, що є персональними даними та не підлягають розголошенню відповідно до законодавства. Водночас позивач разом з позовною заявою надав суду належним чином завірені копії документів, що свідчать про належні правові підстави для переходу права вимоги до відповідача. Також, позивач вважає за необхідне долучити до матеріалів справи належним чином завірені копії: договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року та копію витягу з реєстру боржників до нього; платіжної інструкції № 20501 від 23 листопада 2023 року, плата за відступлення права вимоги згідно Договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року. Щодо витрат у вигляді професійної правничої допомоги у розмірі 10000 гривень вказує, що такі витрати є не співмірними зі складністю цієї справи, не відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, також, відсутній детальний опис послуг із зазначенням витраченого часу, а отже, суд не має підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 гривень. 25 липня 2024 року від представника відповідачки до суду надійшли письмові пояснення на відповідь на відзив (а.с. 84-86). У письмових поясненнях щодо відступлення права вимоги за договором позики зазначає, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. До позову додано витяг з реєстру боржників, не підписаний зі сторони позивача та не додано докази оплати за договором факторингу, за яким відступлено право вимоги за договором позики. Однак вказує, що зазначені документи не можуть бути долучені до матеріалів справи як такі, що подані з пропуском строк у на їх подання. Щодо витрат на правову допомогу вказує, що 04 липня 2024 року між адвокатом Войтович Л.В. та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги № 24/255Ф. Відповідно до умов даного договору, адвокат приймає доручення клієнта щодо надання правової допомоги з питань захисту прав і представництва інтересів клієнта у цивільній справі № 517/873/24. Як вбачається з умов Договору загальна вартість послуг адвоката складає 10000 грн., яка складається із: консультування довірителя, визначення правової позиції, складання (написання) відзиву на позовну заяву про стягнення заборгованості за Договором позики у справі № 517/873/24. У відповідності до п. 3.2. договору за домовленістю сторін, вартість послуг адвоката буде сплачена протягом 25-ти днів після розгляду справи по суті та прийняття судом рішення незалежно від результату розгляду справи. За таких обставин витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн. підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Ухвалою Фрунзівського районного суду від 02 грудня 2024 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (а.с. 157-158). У судовому засіданні представник відповідачки проти позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні з підстав вказаних у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях на відповідь на відзив. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином (а.с.161). Водночас, попередньо від неї через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» надійшла заява, у якій вона просила суд позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» задовольнити в повному обсязі, судові засідання проводити за відсутності представника позивача (а.с. 105-106). Відповідачка в\~судове засідання,\~не з`явилась,\~хоча про\~дату,\~час і\~місце судового\~засідання була\~повідомлена належним\~чином,\~в порядку\~визначеному ст.ст.\~128-131\~ЦПК України,\~шляхом направлення\~поштовим зв`язком\~судової повістки\~за адресою\~реєстрації місця\~проживання:\~ [ADDRESS] (а.с.\~164). Заслухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, письмові пояснення представника відповідачки, проаналізувавши надані докази щодо обґрунтованості позовних вимог, суд дійшов до наступного висновку. Так, за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України). Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно із ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно із ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ст. 11 Закону). Згідно положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію»). На відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». У ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» вказано, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. За змістом ст. ст. 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Отже, електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 у справі № 910/1162/19 та від 19.01.2022 у справі № 202/2965/21). Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на вебсайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та первісними кредитором не було б укладено. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 у справі №757/40395/20-ц, від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18. Відповідно до\~п.\~20\~договору позики\~№ 78922687\~від 25\~травня 2023\~року (далі\~ Договору)\~технологія (порядок)\~укладення Договору.\~Цей Договір\~укладений у\~вигляді електронного\~документа шляхом\~обміну електронними\~повідомленнями,\~з використанням\~інформаційно-телекомунікаційної\~системи,\~із застосуванням\~електронного підпису\~та електронного\~підпису одноразовим\~ідентифікатором згідно\~Закону України «Про електронну комерцію». Згідно із\~п.\~21\~Договору порядок\~створення та\~накладення електронних\~підписів сторонами\~Договору.\~Договір підписується\~електронним підписом\~Позикодавця та\~надсилається для\~ознайомлення та\~узгодження умов\~Позичальнику в\~особистий кабінет\~разом з\~електронним повідомленням\~-\~пропозицією укласти\~Договір.\~На вказану\~Позичальником електронну\~пошту надсилається\~одноразовий ідентифікатор\~для підписання\~Договору,\~що згенерований\~під час\~проходження Позичальником\~процедури укладення\~Договору.\~Позичальник,\~приймаючи пропозицію\~Позикодавця укласти\~договір підписує в інформаційно-телекомунікаційній системі електронне повідомлення одноразовим ідентифікатором. Сформовані таким чином електронні підписи Позичальника та Позикодавця накладені на Договір. Після підписання такими електронними підписами Договору його умови вважаються прийнятими, а Договір є укладеним. Договір містить накладену кваліфіковану електронну печатку Позикодавця з кваліфікованою електронною позначкою часу. Підписаний таким чином Договір прирівнюється до укладеного у письмовій формі. Відповідно до п. 23 Договору, Договір укладено із використанням вебсайту https://mycredit.ua. Сторони узгодили наступний спосіб надсилання (у тому числі повторного) підписаного Договору Позичальнику: примірник Договору надсилається на електронну пошту Позичальника, вказану в Договорі. Примірник Договору також доступний Позичальнику в особистому кабінеті. Засвідчена копія Договору на папері надається Позичальнику за його письмовим зверненням, яке розглядається у порядку та строки, визначені Законом України «Про звернення громадян». Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 25 травня 2023 року [PERSON] на сайті «MYCREDIT» створила через особистий кабінет та подала заявку на отримання позики за умовами, які вважала для себе зручними і підтвердила умови отримання позики, після чого позичкодавець надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний нею номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс коду 3Q6yKeObUq, який відповідачка використала для підтвердження підписання договору та шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора, прийняла публічну пропозицію (оферту) та підписала кредитний договір (здійснив акцепт пропозиції товариства), тобто відповідний договір вважається укладеним у відповідності до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Слід наголосити, що дані, які вказані у п. 28 Договору (прізвище, ім`я та по батькові позичальниці [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт: [NUMBER] адреса місця проживання: [ADDRESS] ) повністю співпадають із її даними зазначеними у отриманій судом довідці № 667490 з Єдиного демографічного реєстру, що свідчить про те, що вказана інформація могла бути повідомлена лише особисто позичальницею під час укладення договору позики (зв.а.с. 6, а.с. 42). Отож, аналізуючи в сукупності докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що факт підписання договору позики № 78922687 від 25 травня 2023 року в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора [PERSON] є доведеним, натомість стороною відповідачки будь-яких доказів на спростування останнього, окрім зазначеного у відзиві на позов до суду подано не було, а тому суд відхиляє її доводи в цій частині. Таким чином, судом встановлено, що 25 травня 2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] був укладений договір позики № 78922687 (а.с. 5-6). Даний договір є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, сторони визначили всі істотні умови договору, а тому, саме з 25 травня 2023 року між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами, сплати відсотків та повернення коштів. Відповідно до п. 1 Договору Позикодавець зобов`язується передати Позичальнику у власність грошові кошти (надалі «Позику»), на погоджений умовами Договору строк (надалі - «Строк Позики»), шляхом їх перерахування на банківський рахунок Позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу Позичальника, а позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення Строку позики, або достроково, та сплатити Позикодавцю плату (Проценти) від Суми Позики. Згідно із п.п. 2.1., 2.2., 2.3. Договору - сума Позики 9000 гривень. Строк Позики (Строк Договору) 29 днів. Дата позики 25 травня 2023 року дата повернення позики 23 червня 2023 року. Процентна ставка (базова) / день 2,5 % (фіксована). Відповідно до п. 28 Договору (юридичні адреси та реквізити сторін) позичальниця вказала свій наступний рахунок: [NUMBER] . АТ «Державний ощадний банк України» на виконання ухвали Фрунзівського районного суду Одеської області від 02 грудня 2024 року вказав, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) відкрито банківський рахунок № [NUMBER] , який обслуговується за допомогою банківської платіжної картки № [NUMBER] . Крім цього, банком надана інформація у вигляді виписки стосовно зарахування на банківську платіжну картку [PERSON] кредитних коштів у сумі 9000 гривень (а.с. 165-168). З виписки за рахунком № [NUMBER] клієнта [PERSON] сформованою АТ «Ощадбанк» за період з 24 травня 2023 року по 26 травня 2023 року вбачається, що 26 травня 2023 року (дата проведення 25 травня 2023 року) відповідачці [PERSON] були зараховані грошові кошти у сумі 9000 гривень (а.с. 166-167). З виписки за поточними рахунками клієнта [PERSON] за період з 24 травня 2023 року по 26 травня 2023 року сформованою АТ «Ощадбанк» вбачається, що 26 травня 2023 року на рахунок № [NUMBER] відповідачки [PERSON] були зараховані грошові кошти у сумі 9000 гривень (а.с. 168). Варто наголосити, що період отримання [PERSON] коштів на свій рахунок (дата проведення операції 25 травня 2023 року, дата зарахування 26 травня 2023 року) та сума грошових коштів (9000 грн), які зазначені у даних доказах повністю співпадають із датою укладення між ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] договору позики № 78922687 (25 травня 2023 року) та сумою кредитних коштів зазначених даному договорі (9000 грн). За таких обставин суд вважає, що наданими доказами підтверджений факт отримання [PERSON] грошових коштів у сумі 9000 гривень за договором позики № 78922687 від 25 травня 2023 року. 14 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу №14/06/21 (а.с. 8-9, 76-79). За цим договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової Вимоги строк виконання зобов`язання за якою настав до третіх осіб Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (Позики), плату за Позикою (плату за процентною ставкою), процент за порушення грошових зобов`язань, право на одержання яких належить Клієнту (пункт 1.1. Договору факторингу). Перехід від Клієнта до Фактора Прав Вимоги Заборгованості до Боржників відбувається в момент підписання Сторонами Акту прийому-передачі відповідно до Реєстру боржників, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно Заборгованостей та набуває відповідні Права Вимоги. Підписаний Сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до Фактора Прав Вимоги Заборгованості та є невід`ємною частиною цього Договору (пункт 1.2. Договору факторингу). 22 листопада 2023 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено додаткову угоду № 13 до Договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року (а.с.11). Відповідно до вказаної угоди ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату суму прав вимоги згідно Реєстру Боржників № 12 від 22 листопада 2023 року. Дана Додаткова угода набрала чинності з дати її підписання та є невід`ємною частиною Договору факторингу. Акт прийому-передачі Реєстру Боржників № 12 від 22 листопада 2023 року за Договором Факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року було підписано сторонами та скріплений їх печатками 22 листопада 2023 року (а.с. 12). На підтвердження повної оплати прав вимоги за додатковою угодою № 13 до Договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року було надане суду платіжне доручення від 23 листопада 2023 року № 20501 (а.с. 82). Отже, у відповідності до умов додаткової угоди № 13 до Договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги до позичальників, в тому числі до [PERSON] за договором позики № 78922687 від 25 травня 2023 року. Зазначене підтверджується копією Реєстру Боржників № 12 від 22 листопада 2023 року до Договору Факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року, з якої вбачається, що ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за договором позики № 78922687 від 25 травня 2023 року в сумі 35775 грн, з яких: 9000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 26775 грн - сума заборгованості за відсотками (а.с. 80-81). Таким чином, суд відхиляє доводи представника відповідачки, щодо відсутності підтвердження переходу права вимоги за договором позики № 78922687 від 25 травня 2023 року від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Станом на день подачі позовної заяви та розгляду справи в суді відповідачкою умови договору не виконуються, кошти, відсотки та комісія за його користування не повертаються. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи. Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Згідно ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, а також право вимоги, яке виникне в майбутньому. Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Відповідно до ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Згідно ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Судом встановлено, що кредитний договір сторонами укладено в письмовій формі, зазначено його розмір та умови надання коштів. Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Судом встановлено, що відповідачка своєчасно не повернула грошові кошти для погашення заборгованості за договором позики, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договорів, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Отож, у порушення умов договору позики, а також статей 509,526,1054 ЦК України, відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала. Доказів зворотного відповідачкою надано не було. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с. 107-108), розмір заборгованості [PERSON] за договором позики № 78922687 від 25 травня 2023 року становить 35775 гривень та складається з: - заборгованості за тілом кредиту у сумі 9000 гривень; - заборгованості за відсотками у сумі 26775 гривень. Разом з тим, суд не погоджується із зазначеним розрахунком щодо нарахування відсотків з огляду на наступне. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року по справі №910/4518/16 вказала, що Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28). Велика Палата Верховного Суду нагадує, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору. Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом. Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35). Також, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)). При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору. Також, слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18). Велика Палата ВС у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зробила висновок про те, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Так, умовами договору позики № 78922687 від 25 травня 2023 року, укладеного між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] передбачено надання кредиту в розмірі 9000 грн., строк позики 29 днів, дата повернення позики (останній день) 23 червня 2023 року. Оскільки вказаним договором визначений строк його дії, який становить 29 днів, саме протягом даного строку позивач ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» мав право нараховувати відповідачці передбачені цим договором відсотки. Згідно договору та наданого розрахунку заборгованості, протягом 29 днів застосовується знижена процентна ставка за день 0,5 %. За понадстрокове користування позикою (її частиною) за день встановлена процентна ставка 2,70%. Окрім цього, договором передбачена базова (фіксована) процентна ставка 2,5 %. Отож, з договору № 78922687 від 25 травня 2023 року вбачається, що оскільки протягом 29 днів (в межах строку дії Договору) позику не повернуто, то нарахування процентів здійснюється за базовою процентною ставкою 2,5% на день від суми позики (п. 15 Договору). Отже, виходячи із суми позики у розмірі 9000 грн., узгодженої процентної ставки у розмірі 2,5% за день та строку кредитування (строку договору) тривалістю 29 днів, заборгованість відповідачки [PERSON] по відсоткам за Договором становить: 6525 грн (9 000*29*2,5% = 6525 грн.). За таких обставин, розрахунок заборгованості повинен виглядати наступним чином. Загальна сума заборгованості [PERSON] за договором позики № 78922687 від 25 травня 2023 року становить 15525 гривень, яка складається із: - заборгованості за тілом кредиту - 9000 грн; - заборгованості за відсотками 6525 грн. Тому, ураховуючи зазначене вище, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором підлягає частковому задоволенню, шляхом стягнення з останньої грошової суми у розмірі 15525 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, які понесені позивачем при подачі позову до суду, пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1314 грн 15 коп. (43,40 %). Вирішуючи питання стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 грн, суд дійшов наступного висновку. 04 липня 2024 року між [PERSON] та адвокатом Войтович Л.В. укладено договір № 24/255Ф про надання правової допомоги від 04 липня 2024 року (а.с.61-63). Отже, інтереси відповідачки у даній справі в суді представляє адвокат Войтович Л.В., яка діє на підставі ордеру та договору про надання правової (правничої) допомоги № 1461712 (зв. а.с. 65) Обсяг правової допомоги визначено у детальному описі робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом Войтович Л.В. на виконання умов Договору про надання правової допомоги № 24/255Ф від 04 липня 2024 року та акті прийому-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги 24/255Ф від 04 липня 2024 року, в яких зазначена вартість послуг адвоката: 1) усна консультація кількість годин 1 вартість 2000 гривень, 2) складання відзиву кількість годин 5 вартість 8000 гривень, загальна вартість 10000 гривень (зв.а.с.63, а.с. 64). Згідно із положеннями ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Подібні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 910/7310/20. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. При визначенні розміру витрат на правничу допомогу, суд приймає до уваги доводи представника позивача, про те, що обсяг виконаних робіт адвокатом не співмірний зі складністю справи, не відповідає критерію реальності та розумності, оскільки надана допомога має типовий характер та не потребує значної витрати часу. Отже, з урахуванням фактично виконаної адвокатом відповідачки роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, суд вважає за можливе стягнути на користь відповідачки [PERSON] витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. Відповідно до п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно висновків суду позов підлягає задоволенню у сумі 15525 грн, що складає 43,40 % розміру задоволених позовних вимог. Отож, ураховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню витрати на правничу допомогу пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, а саме 2830 грн (56,60 %). На підставі викладеного та

Outcome: partial