Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити дії. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до ордеру №904 від 30 вересня 1965 року, який видано [PERSON] (бабуся позивача), остання разом із членами своєї сім`ї у складі двох осіб: [PERSON] та [PERSON] , мала право на вселення до квартири [ADDRESS] . Згідно з штемпелем відділу внутрішніх справ Ленінського району [PERSON] , [INFO] , з 13 січня 1971 року був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є батьком позивача, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження. 21 січня 1990 року між позивачем та [PERSON] був зареєстрований шлюб та позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». 02 листопада 1993 року даний шлюб був розірваний. Позивач проживала та працювала у м. Херсон. У перші місяці від початку повномасштабного вторгнення збройних формувань РФ на територію України, через тимчасову окупацію м. Херсон, бойові дії, що відбувалися навколо та безпосередньо у самому м. Херсон, позивач не могла приїздити жити на постійній основі до м. Вінниця, де на той час проживав її батько. Протягом 2022 року стан здоров`я батька [PERSON] погіршився. Після деокупації м. Херсон позивач вирішила переїхати до м. Вінниці щоб здійснювати догляд за батьком та допомагати йому по господарству. З кінця лютого 2022 року позивач проживала разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , однак, він за життя не встиг зареєструвати її місце проживання у цій квартирі. Приблизно [INFO] [PERSON] помер. Згідно довідки приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу від 25 березня 2024 року №117/02-14 після смерті [PERSON] нотаріусом заведено спадкову справу №138/2023, із заявою про прийняття спадщина за законом звернулася [PERSON] , інших спадкоємців немає. Позивач зазначає, що з моменту переїзду з м. Херсон та до цього часу проживає у спірній квартирі. Відповідно до акту обстеження житлового приміщення, [PERSON] на момент обстеження квартири [ADDRESS] та протягом двох років проживає у вказаній квартирі без реєстрації місця проживання. За увесь час проживання позивача у квартирі ні МКП «Управлюча компанія «Територія комфорту», ні Виконавчий комітет Вінницької міської ради не висували до неї жодних претензій, тобто фактично ними визнається її право на проживання та користування жилим приміщенням. Однак дане житло не закріплене за нею документально, що позбавляє її права на реєстрацію у ньому та надалі на приватизацію даного житлового приміщення. За інформацією КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» спірна квартира не приватизована. Звернувшись до відповідача із заявою про укладення договору найму квартири, рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 18 липня 2024 року №1718 позивачу відмовлено в укладенні договору найму. Враховуючи, що позивач вселилася до квартири як член сім`ї квартиронаймача, а раптова смерть батька унеможливила реалізувати її право на реєстрацію місця проживання за вищезазначеною адресою, що наразі є єдиним можливим місцем проживання позивача, просила визнати за нею право користування квартирою [ADDRESS] та зобов`язати Виконавчий комітет Вінницької міської ради укласти з нею договір найму цієї квартири. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Правом подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі. Позивач зазначила, що [PERSON] є її батьком. Вона тривалий час проживала у м. Херсоні, однак, після початку повномасштабного вторгнення та окупації м. Херсон переїхала у м. Вінницю, де проживала разом з батьком у спірній квартирі без реєстрації місця проживання, доглядала за ним та вела господарство. Час від часу їздила до м. Херсон навідуватися до квартири, де проживала, щоб перевірити чи вціліле майно, оскільки її цивільний чоловік та син мобілізовані у зв`язку із введенням воєнного стану. Спірна квартира не була приватизована, а ордер на вселення був виданий на її бабусю та батька. У 2022 році батько позивача почав хворіти та за життя зареєструвати її місце проживання не встиг. Наразі відповідачем в укладенні договору найму їй відмовлено. Представник відповідача Виконавчого комітету Вінницької міської ради Мельник С. С. у судовому засіданні покладався на розсуд суду. У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , які надали суду аналогічні пояснення, вказуючи, що позивач є дочкою померлого [PERSON] . Позивач проживала у м. Херсон, однак з кінця лютого 2022 року як член сім`ї постійно проживала у спірній квартирі та періодично їздила у м. Херсон. На даний час позивач продовжує проживати у квартирі та працює в м.Вінниці. Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом установлено, що позивач [PERSON] народилася [INFO] у м. Вінниці. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14 березня 1972 року її батьками є: батько [PERSON] та мати [PERSON] . 21 січня 1990 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 21 січня 1990 року. Надалі 02 листопада 1993 року шлюб був розірваний згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 02 листопада 1993 року, прізвище після розірвання шлюбу позивач не змінювала. Згідно відмітки у паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданого Суворовським РВ УМВС України у Херсонській області 23 лютого 199 року, зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є: [ADDRESS] . 30 вересня 1965 року на підставі рішення виконкому міської ради від 28 вересня 1965 року №23/912 Виконавчим комітетом Вінницької міської Ради депутатів трудящих виданий ордер №904 [PERSON] про право на вселення на житлову площу по [ADDRESS] , площею 19,02 кв.м. Особами, які вселилися за цим ордером з правом на житлову площу є: [PERSON] та її син [PERSON] . За даними відповіді від 28 листопада 2024 року №930986 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у ньому відсутня інформація про реєстрацію права власності за будь-ким на цю квартирую. Окрім того, згідно листа КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 08 листопада 2023 року №8263 повідомлено, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи №99191 на квартиру [ADDRESS] станом на 29 грудня 2012 року реєстрація права приватної власності на зазначену квартиру не проводилась. Станом на 28 січня 1966 року (дата технічної інвентаризації) загальна площа квартири становить 31,5 кв. м, у тому числі житлова площе - 18,8 кв м. Батько позивача [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] з 13 січня 1971 року, що підтверджується відміткою у паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданим Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 12 березня 2002 року, а також довідкою МКП «Управляюча компанія «Територія комфорту» від 22 березня 2024 року №407. Приблизно [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 24 жовтня 2023 року. За довідкою приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А. від 25 березня 2024 року №117/02-14 після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа №138/2023. Із заявою про прийняття спадщина за законом звернулася [PERSON] . Згідно матеріалів спадкової справи. Інших спадкоємців немає. Згідно акту обстеження житлового приміщення від 29 серпня 2024 року мешканців квартир [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] будинку [ADDRESS] , засвідченого начальником МКП «Управляюча компанія «Територія комфорту», за адресою: [ADDRESS] , проживає без реєстрації [PERSON] , з серпня 2023 року по теперішній час. Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 18 липня 2024 року №1718 [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на укладення договору найму на однокімнатну квартиру під [ADDRESS] , у зв`язку із відсутністю на те законних підстав, а саме: заявниця не зареєстрована за вказаною адресою, а ордер на її ім`я на квартиру відсутній. Звертаючись до суду із даним позовом, [PERSON] вказує, що як дочка квартиронаймача з його згоди вселилася у спірну квартиру, проживає у ній, виконує обов`язки наймача, тому вважає, що має право користування відповідним житлом. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. У ст. 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61, ст. 64, 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Частиною 1 ст. 106 ЖК України передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2024 року у справі №495/10151/19. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК України). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі №205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі №463/2277/20-ц, від 23 вересня 2022 року у справі №289/847/21. Статтею 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п.1 ст.8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії)», а втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» п.82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення («Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п.60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст.8 Конвекнції (рішення у справі «Станкова проти Словаччини» п.п.60-63; рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» п.50; рішення у справі «Косіч проти Хорватії» п.п.21-23; рішення у справі «Пауліч проти Хорватії» п.п.42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» п.110). Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановлені у справі обставини свідчать про те, що позивач була вселена до спірної квартири як член сім`ї квартиронаймача - дочка, з його дозволу та за його згоди, вони разом проживали, вели господарство, [PERSON] проживала за життя батька та продовжує проживати у спірній квартирі. При цьому відповідач вказаних обставин не заперечує. Відсутність письмової згоди квартиронаймача на вселення позивача у спірну квартиру сама по собі не свідчить про те, що [PERSON] не набула права користування жилим приміщенням, оскільки за обставинами справи безспірно встановлено, що [PERSON] визнавав [PERSON] членом своєї сім`ї та не заперечував проти її проживання у спірній квартирі. При цьому, сам факт реєстрації позивача за іншою адресою не може бути підставою для відмови у позові. Тим більше, що зареєстрованим місцем проживання позивача є м. Херсон, що за загальновідомих обставин перебувало в окупації РФ та перебуває під постійними обстрілами з лютого 2022 року, а тому проживання за місцем реєстрації є об`єктивно неможливим. Враховуючи вищевказані норми діючого законодавства, встановлені за наслідками розгляду справи обставини та досліджені на їх підтвердження докази, суд дійшов висновку, що позивачем у повному обсязі доведено належними та допустими доказами ту обставину, що вона була членом сім`ї померлого [PERSON] , набула право користування квартирою [ADDRESS] та у зв`язку із смертю основного квартиронаймача має право на укладення договору найму, відповідно позовні вимоги підлягають задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. У позовній заяві [PERSON] просила залишити судові витрати за позивачем. Враховуючи, що суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved