Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-02 00:00:00

01 червня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - ТОВ «Діджи Фінанс») звернулось до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі - ТОВ «Мілоан»), про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 30 липня 2021 року за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомлення рівня відповідальності, в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан», [PERSON] подав заявку на отримання кредиту № 101629901. ТОВ «Мілоан» було направлено відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при веденні якого відповідач підтверджує прийняття умов кредитного договору від 30 липня 2021 року № 101629901, який також знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті. Вказує, що законодавством України передбачено, що оформлення кредиту онлайн із використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання договору в паперовій формі власноручним підписом. Таким чином, відповідач уклав договір про споживчий кредит від 30 липня 2021 року № 101629901 з ТОВ «Мілоан» та на підставі платіжного доручення відповідачу були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 15 000,00 грн. 12 листопада 2021 року згідно умов договору відступлення прав вимоги № 13Т, ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за кредитним договором від 30 липня 2021 року № 101629901 на користь ТОВ «Діджи Фінанс», у зв?язку із чим позивач набув право вимоги до [PERSON] . Згідно договору відступлення права вимоги сума боргу перед новим кредитором становить 66 000,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 15 000,00 грн; заборгованість за відсотками - 49 500,00 грн; заборгованість за комісійними винагородами - 1 500,00 грн. Позивач, який набув право грошової вимоги на адресу відповідача зазначену в кредитному договорі направив повідомлення про відступлення права грошової вимоги від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Діджи Фінанс» зазначивши інформацію про порядок погашення заборгованості за кредитним договором від 30 липня 2021 року № 101629901. Незважаючи на вказане, позичальник не виконав свого обов?язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором від 30 липня 2021 року № 101629901 у зв?язку із чим утворилась заборгованість в розмірі 66 000,00 грн. ТОВ «Діджи Фінанс» просило стягнути із [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором від 30 липня 2021 року № 101629901 в розмірі 66 000,00 грн, судовий збір у розмірі 2 422,40 та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 червня 2024 року відкрито провадження у справі за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» до [PERSON] , третя особа - ТОВ «Мілоан», про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вирішено справу розглядати за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін. 25 червня 2024 року через підсистему «Електронний суд» представник [PERSON] - адвокат Підодвірний Т. І. подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просить в задоволенні позовних вимог ТОВ «Діджи Фінанс» відмовити. Відзив мотивований тим, що позовна заява є необґрунтованою, оскільки твердження позивача не відповідають фактичним обставинам справи і чинному законодавству України. Долучений стороною позивача до позовної заяви договір не містить підписів сторін договору. Доказів укладення договору, який за формою відповідає вимогам цивільного законодавства, позивач не надав. Наявна в матеріалах справи копія договору не може вважатись електронним документом, оскільки не відповідає вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та є неналежним доказом укладення договору. У наданій позивачем копії платіжного доручення немає підпису працівника банку відповідального за проведення операції. Наявні лише підписи та печатка ТОВ «Мілоан», що не може свідчити про те, чи відправлялось таке платіжне доручення до банку, та чи виконувалось воно банком. У договорі від 30 липня 2021 року № 101629901 немає будь-якого рахунку відповідача, на який ТОВ «Мілоан» повинен був перерахувати кошти. Доказів того, що картковий рахунок зазначений у платіжному дорученні належить або використовувався відповідачем у матеріалах справи немає. Належних і допустимих доказів про відступлення права вимоги позивач не надав. 07 липня 2024 року через підсистему «Електронний суд» ТОВ «Діджи Фінанс» подало додаткові пояснення, які мотивовані тим, що 30 липня 2021 року між [PERSON] і ТОВ «Мілоан» підписано договір про споживчий кредит № 101629901 за умовами якого відповідач отримав 15 000,00 грн на 30 днів з 30 липня 2021 року до 29 серпня 2021 року. Договір укладався у електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі. Кредитор свої зобов?язання виконав належним чином надавши позичальнику у користування кредитні кошти, а позичальник в свою чергу порушив умови договору, допустив прострочення платежів щодо повернення кредиту та процентів за користування грошовими коштами. Позивач надав суду усі наявні документи по кредитній справі, які були передані ТОВ «Мілоан» в межах укладеного договору відступлення прав вимоги від 12 листопада 2021 року № 13Т. Позивач також надав докази, якими доведено відступлення ТОВ «Мілоан» права вимоги до відповідача на користь ТОВ «Діджи Фінанс» за договором про споживчий кредит від 30 липня 2021 року № 101629901. Договір про відступлення прав вимоги не визнаний недійсним у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину не спростована. 07 липня 2024 року через підсистему «Електронний суд» представник [PERSON] - адвокат Підодвірний Т. І. подав до суду заперечення на відповідь на відзив у якому просить залишити без розгляду пояснення позивача і відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «Діджи Фінанс», мотивуючи це тим, що відповідач не заперечує щодо підписання будь якого договору одноразовим електронним ідентифікатором, проте вказує, що у матеріалах справи немає оферти на укладення кредитного договору; акцепту оферти на укладення кредитного договору; інформації щодо того, чи проходила особа яка нібито уклала кредитний договір ідентифікацію, як це передбачено чинним законодавством. Немає доказів проведення такої ідентифікації, немає відповіді особи яка нібито проходила ідентифікацію про прийняття пропозиції (акцепт), немає підтвердження вчинення електронного правочину, яке повинен був отримати позичальник при укладенні договору. В матеріалах справи взагалі немає жодного доказу щодо укладення 30 липня 2021 року договору № 101629901 в порядку визначеному законодавством України. Зазначає про неможливість перевірити підписання кредитного договору кредитодавцем. Позивач не надав належних і допустимих доказів укладення кредитного договору від 30 липня 2021 року № 101629901. Позивач також не надав належних доказів про відступлення права вимоги. Ухвалою суду від 31 грудня 2024 року у задоволені клопотань про витребування доказів відмовлено. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 30 липня 2021 року за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в особистому кабінеті на сайті ТОВ «Мілоан» https://miloan.ua/, [PERSON] подав заявку на отримання кредиту № 101629901. Дана заява знаходиться у власному кабінеті відповідача на сайті https://miloan.ua/. ТОВ «Мілоан» було направлено відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при веденні якого відповідач підтверджує прийняття умов Кредитного договору № 101629901 від 30 липня 2021 року, який також знаходиться у власному кабінеті відповідача на сайті https://miloan.ua/. 30 липня 2021 року між ТОВ «Мілоан» і [PERSON] укладено договір № 101629901, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію» (а. с. 16-20). Оскільки, відповідач уклав договір про споживчий кредит № 1011629901 від 30 липня 2021 року з ТОВ «Мілоан», на підставі платіжного доручення відповідачу були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 15 000,00 грн (а. с. 23). Відповідно до пункту 1.2 договору кредиту, ТОВ «Мілоан» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 15 000, 00 грн. Кредит надається строком на 30 днів з 30 липня 2021 року (строк кредитування) (пункт1.3.). Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 29 серпня 2021 року (пункт 1.4.). Пунктом 1.5. договору кредиту визначені загальні витрати позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту) складають 6 000,00 грн в грошовому виразі та 5,896,00 відсотків річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка), і включає в себе складові, визначені у п.п. 1.5.1-1.5.2 договору. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає 21 000,00 грн. Загальні витрати Позичальника за кредитом, орієнтовна реальна річна процентна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, а також строк кредиту розраховані виходячи з припущення, що позичальник отримає кредитні кошти в день укладення цього договору, а строк кредитування залишиться не змінним та що кредитодавець і позичальник виконають свої обов?язки на умовах та у строки, визначені в цьому договорі, зокрема позичальник здійснить повне погашення заборгованості в термін, вказаний в п. 1.4 договору. Позичальник розуміє та погоджується, що наведені в цьому пункті показники не підлягають оновленню у випадку продовження позичальником строку кредитування часткового дострокового погашення заборгованості чи прострочення виконання ним зобов`язань. Також згідно до пунктів вказаного кредитного договору, встановлено, що: комісія за надання кредиту: 1 500,00 грн, яка нараховується за ставкою 10,00 відсотків від суми кредиту одноразово (пункт 1.5.1); проценти за користування кредитом: 4 500,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (пункт 1.5.2); стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (пункт 1.6); тип процентної ставки за цим договором: фіксована. Особливості нарахування процентів визначені п.п. 2.2., 2.3. цього договору (пункт 1.7); кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (пункт 2.1); позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п.п. 1.5.1.-1.5.2. договору, в термін (дату) вказаний в п. 1.4. У випадку якщо позичальник продовжує строк кредитування вказаний в п. 1.3 договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною п.п. 1.5.2. або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п.п. 1.6 договору, в сумі та на умовах визначених п.п. 2.3 договору (пункт 2.2.1); нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п. 2.2.3 договору. 12 листопада 2021 року між ТОВ «Діджи Фінанс» і ТОВ «Мілоан» укладено договір відступлення прав вимоги № 13Т, згідно з умов якого ТОВ «Мілоан» відступило ТО «Діджи Фінанс» право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників (а. с. 33-37). Згідно витягу з додатку до договору факторингу № 13Т від 12 листопада 2021 року ТОВ «Діджи Фінанс» передано право вимоги до відповідача в рамках кредитного договору № 101629901 від 30 липня 2021 року на загальну суму 66 000,00 грн від ТОВ «Мілоан» (а. с. 9). Згідно розрахунку, заборгованість відповідача перед ТОВ «Мілоан» станом на 10 травня 2024 року складає 66 000,00 грн, з яких: 15 000,00 грн - заборговансть по тілу кредиту, 49 500,00 грн - заборгованість по процентам, 1 500,00 грн - заборгованість за комісією (а. с. 12-13). Вказаний розрахунок у визначеному ЦПК України порядку не було спростовано відповідачем під час розгляду справи. Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення та вимогу про сплату заборгованості, відповідач не виконав своє зобов`язання, оскільки після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам, суд враховує таке. За правилом частини статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Абзац 2 частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до частини першої статті 181 ГК України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19; від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19 та від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон). У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як убачається з матеріалів справи, кредитний договір між ТОВ «Мілоан» і [PERSON] укладено в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства. Укладення товариством кредитного договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отримання товариством ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв?язку із чим створює для сторін такі ж правові зобов?язання та наслідки. Це договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі (пункти 6.1, 6.4, 6.5 кредитного договору). У пункті 6.2 кредитного договору визначено, що розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицію товариства про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який генерується та надсилається товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником через сайт товариства, мобільний додаток, месенджери або у SMS-повідомленні з мобільного телефонного номеру позичальника на номер 2277 (вартість відправки SMS-повідомлення для позичальника визначено у правилах). Після укладення цей кредитний договір надається позичальнику шляхом розміщення в особистому кабінеті позичальника. Додатково укладений електронний кредитний договір та/або повідомлення про його укладення може бути на розсуд товариства направлено позичальнику на електронну пошту або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими позичальником Товариству. Отже, між сторонами було укладено кредитний договір, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису. Наведене також спростовує аргументи сторони відповідача про відсутність оферти і акцепту при укладення вказаного кредитного договору, оскільки підписавши кредитний договір одноразовим ідентифікатором, який було направлено товариством позичальнику, що в даному випадку є відповіддю товариства про прийняття позичальником пропозиції про укладання цього кредитного договору (акцепт), позичальник прийняв оферту. Згідно з частиною першою статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). В силу статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною другою статті 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином, неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення заборгованості за договором порушує право позивача на своєчасне отримання плати за надані послуги. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про порушення відповідачем договірних зобов`язань, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Статтею 512 ЦК України передбачено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, а саме: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. На підставі статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язані в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно умов вищевказаного договору відступлення права вимоги та відповідно до вимог ст.ст. 512, 513, 514, 516, 517 ЦК України у зобов`язанні позичальника за кредитним договором відбулася заміна кредитора, а ТОВ «Діджи Фінанс» набуло статусу нового кредитора. Отже, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права вимоги до [PERSON] за вказаним кредитним договором. На підставі викладеного, враховуючи, що на час розгляду справи судом сума заборгованості позичальником не сплачена та матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем було здійснено заходи по погашенню заборгованості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором від 30 липня 2021 року № 101629901 року в розмірі 64 500,00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту становить 15 000,00 грн; заборгованість за відсотками становить 49 500,00 грн Щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за комісією, слід зазначити наступне. Як встановлено судом, умовами договору про споживчий кредит від 30 липня 2021 року № 101629901 (п.п. 1.5.1) встановлена сплата комісії за надання кредиту: 1 500,00 грн., яка нараховується за ставкою 10,00 відсотків від суми кредиту одноразово. Проте, ні умовами кредитного договору, ні іншими доказами не підтверджено зміст та перелік зазначених послуг (сплати комісії за надання кредиту). Як визначено у пункті 17 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц викладена правова позиція, відповідно до якої умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування»№ 1734-VIII від 15 листопада 2016 року. Проте, заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача комісії не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки такі послуги не є послугою у визначенні вказаного Закону, тому позовні вимоги в частині стягнення комісії у розмірі 1 500,00 грн задоволенню не підлягають. За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . З урахуванням цього, неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, враховуючи те, що відповідачем не було належним чином виконано умови вищезазначеного кредитного договору, а також ним не було спростовано вищезазначених обставин, на які позивач посилається як на підставу позову, у зв`язку із чим позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені частково до відповідача то на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 2 367,34 грн сплачений при поданні позову. Що стосується судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн, слід зазначити наступне. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених судових витрат у вигляді професійної правової допомоги, позивачем подано: договір про надання правової допомоги від 01 квітня 2024 року № 42649746, укладений між ТОВ «Діджи Фінанс» і адвокатом Білецьким Богданом Михайловичем, в пункті 4.9 якого передбачається, що у разі прийняття судом позитивного рішення у справі клієнт зобов`язується сплатити гонорар на користь адвоката у розмірі 6 000 грн; акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 10 травня 2024 року на суму 6 000,00 грн. У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі. Слід зазначити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial