Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту. Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.01.2021 між ТОВ «Вендор-Фінанс» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту №ВН23-01381, відповідно до умов якого відповідачці було надано кредитні кошти в сумі 4000,00 грн зі сплатою відсотків у розмірі 9,8% від суми наданого кредиту за кожні 14 днів. Товариство свої зобов`язання щодо видачі кредитних коштів виконало належним чином, що підтверджується видатковим касовим ордером. 05.09.2022 між ТОВ «Вендор-Фінанс» та ТОВ «Кредит Готівкою» було укладено договір факторингу №1-09Ф, відповідно до умов якого ТОВ «Вендор-Фінанс» відступило належне йому право вимоги до боржників, зазначених у реєстрах прав вимоги, в тому числі і за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01381 від 27.01.2021. У свою чергу ТОВ «Кредит Готівкою» на підставі договору відступлення права вимоги № 12122023 від 12.12.2023 відступило право вимоги ТОВ "ФК "Гефест", зокрема і за договором про надання фінансового кредиту, укладеним з відповідачкою. Згідно з договором № 13122023/1 про відступлення права вимоги від 13.12.2023 ТОВ ТОВ "ФК "Гефест" відступило право вимоги за кредитними договорами [PERSON] , в тому числі і за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01381 від 27.01.2021, укладеним з відповідачкою. Позивач вказує, що відповідачка кредит майже не погашала, сума неповерненого тіла кредиту складає 2941,17 грн, а заборгованість по процентах, нарахованих за фактичний залишок заборгованості за кредитом, складає 21152,87 грн, загальна сума заборгованості позивачки станом на 01.06.2024 складає 24094,04 грн. Просить стягнути з відповідачки на його користь заборгованість по договору про надання фінансового кредиту №ВН23-01381 від 27.01.2021 в розмірі 24094,04 грн, з яких: 2941,17 грн - заборгованість по тілу кредиту, 21152,87 грн - проценти за період з 27.01.2021 по 01.06.2024. В судове засідання представник позивача Сауляк Є.В. не з`явився, подав заяву, відповідно до якої просить розгляд справи провести у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заяв та відзиву від відповідача до суду не надходило. Тому суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України розглянув справу за відсутності відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом установлено, що 27.01.2021 між ТОВ «Вендор-Фінанс» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту № ВН23-01381 (а.с.3-4), відповідно до якого відповідачці було надано кредитні кошти в сумі 4000 грн зі сплатою відсотків у розмірі 9,8% за кожні 7 днів. Кредитні кошти надані строком на 15 періодів по 14 днів, а саме з 27.01.2021 по 25.08.2021. Днем кінцевого повернення кредиту є 25.08.2021. Згідно з п.п. 2.2 договору позичальник отримує готівкові кошти через каси кредитора або шляхом перерахування безготівкових коштів на рахунок, який вказує позичальник при оформленні договору. Датою видачі кредиту є дата перерахування коштів з поточного рахунку кредитора на рахунок або через платіжні системи позичальнику або фактичного отримання ним готівкових коштів в касі відділення кредитора. Факт отримання позичальником кредитних коштів у розмірі 4000 грн стверджується видатковим касовим ордером від 27.01.2021 (а.с.8). Відповідно до п. 1.7, 1.8 договору, кредитні кошти та нараховані проценти за користування ними, позичальник зобов`язувався повернути в касу або на рахунок кредитора (в т.ч. через термінальну мережу), відповідно до «Графіку внесків за Договором», що є додатком № 1 до цього договору (а.с.4), єдиним платежем, який включає в себе розмір отриманих кредитних коштів та нарахованих процентів. Сторони погодилися, що при розрахунку графіку внесків за цим договором та розміру єдиного платежу використовується ануїтетний спосіб погашення кредиту, що передбачає погашення рівними платежами. Проценти за користування кредитними коштами нараховуються кредитором на фактичний залишок заборгованості кредитних коштів відповідно до ставки, про яку вказано в п. 1.6 цього договору. При розрахунку враховується день надання та не враховується день повернення. При розрахунку процентів використовується фактична кількість днів користування кредитом, а кількість днів у році приймається як 360 днів (п. 2.6 договору). У разі несвоєчасної сплати позичальником «єдиного платежу» більше ніж 6 днів від дати, визначеної в Графіку внесків за договором позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 50 грн за кожен факт порушення умов договору (п. 4.2 договору). Відповідно до п. 2.7 договору, у разі неповернення кредиту (повністю або частково) після закінчення строку користування кредитом, кредитор має право продовжити нарахування процентів за користування коштами у розмірі встановленому п. 1.6 договору, аж до моменту повного фактичного погашення кредиту. У разі якщо прострочення кінцевого строку повернення кредиту триває більше 30 календарних днів, кредитор залишає за собою право у будь-який час, без необхідності додаткового повідомлення позичальника припинити нарахування процентів за простроченим кредитом. 05.09.2022 між ТОВ «Вендор-Фінанс» та ТОВ «Кредит Готівкою» було укладено договір факторингу №1-09Ф (а.с.11-14), відповідно до якого ТОВ «Вендор-Фінанс» відступило ТОВ «Кредит Готівкою» право вимоги за кредитними договорами, зазначеними у відповідних реєстрах прав вимоги, в тому числі і за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01381 від 27.01.2021 (а.с.15), укладеним з [PERSON] 12.12.2023 ТОВ "Кредит Готівкою" на підставі договору відступлення права вимоги № 12122023 (а.с.18-19) відступило право вимоги ТОВ "ФК «Гефест", зокрема і за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01381 від 27.01.2021 (а.с.20), укладеним з відповідачкою. Згідно з договором №13122023/1 про відступлення права вимоги від 13.12.2023 ТОВ ТОВ "ФК "Гефест" відступило право вимоги за кредитними договорами [PERSON] (а.с.21-22), в тому числі і за договором про надання фінансового кредиту № ВН23-01381 від 27.01.2021 (а.с.23), укладеним з відповідачкою. Відповідно до розрахунку заборгованості відповідача станом на 01.06.2024 виникла заборгованість, загальний розмір якої становить 24094,04 грн, з яких: 2941,17 грн - тіло кредиту, 21152,87 грн - відсотки (а.с.10). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. У п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України від 12.07.2001 № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. З наведених норм права слідує, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), підстав для відступу від якого Велика Палата Верховного Суду не вбачала і в постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 відступила від означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), лише конкретизувавши цей висновок так, що: "відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації". Отже якщо попередній кредитор (банк) не перебуває у процедурі ліквідації, фізична особа не може бути стороною договору про переуступку права вимоги за кредитним договором. У Постанові Великої Палати\~Верховного Судувід 8 листопада 2023 року у справі №206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) вкотре наголошено на сформульованій правовій позиції, що фізична особа в будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі послуги надають лише спеціалізовані установи, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор банк або інша фінансова установа. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. З досліджених матеріалів справи судом встановлено, що 05.09.2022 між ТОВ «Вендор-Фінанас» та ТОВ «Кредит готівкою» укладено договір факторингу №1-09Ф, за умовами якого право вимоги за договором про надання фінансового кредиту № ВН23-01381 від 27.01.2021, укладеним з [PERSON] перейшло до ТОВ «Кредит готівкою». 12.12.2023 вимога за вказаним кредитним договором була відступлена ТОВ «ФК «Гефест» на підставі договору відступлення права вимоги №12122023. 13.12.2023 ТОВ «ФК «Гефест» на підставі договору відступлення права вимоги №13122023/1 відступило фізичній особі [PERSON] право вимоги за договором про надання фінансового кредиту № ВН23-01381 від 27.01.2021. З урахуванням наведеного, оскільки укладений між ТОВ «ФК «Гефест» та [PERSON] договір по своїй суті є договором факторингу, фізична особа [PERSON] не може бути новим кредитором у спірних правовідносинах, адже для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор банк або інша фінансова установа, проте [PERSON] не відноситься до фінансових установ у розумінні ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», які можуть надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу. Оскільки за обставинами справи є очевидним, що з укладенням договору про відступлення права вимоги, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги, відповідно укладений позивачем договір суперечить положенням статті 1079 ЦК України. Доказів того, що попередній кредитор ТОВ «ФК «Гефест» був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації матеріали справи не містять та судом таких обставин не встановлено. Водночас суд зазначає, що позивач після укладення договору відступлення права вимоги з 13.12.2023 по 01.06.2024 самостійно нарахував заборгованість за відсотками, таким чином узяв на себе функції фінансової установи, що підтверджує той факт, що договір № 13122023/1 за своєю природою є договором факторингу. Враховуючи вищевикладене, та також те, що договір відступлення права вимоги від 13.12.2023, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» та позивачем [PERSON] , не може бути підставою для правонаступництва позивачем прав кредитора у зобов`язанні щодо відповідача [PERSON] за Договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01381 від 27.01.2021, оскільки у зобов`язаннях, які виникли на підставі кредитного договору, кредитором може бути лише спеціальний суб`єкт - банк або інша фінансова установа, та враховуючи, що інших підстав для виникнення грошового зобов`язання відповідача перед позивачем [PERSON] у позовній заяві не наведено, тому у задоволенні позову слід відмовити повністю. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а п. 2 ч. 2 цієї норми, - що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. При зверненні до суду з цим позовом позивач [PERSON] судовий збір не сплачував, оскільки звільнений від його сплати на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, судові витрати (судовий збір) слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed