Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

01 серпня 2024 року позивач ТОВ «Санфорд Капітал» звернулася до суду з вказаним позовом до відповідачки [PERSON] , в якій прохає стягнути із неї заборгованість у сумі 81132 гривні 05 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом 43874 гривні 43 копійки, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками 30720 гривень 55 копійок, інфляційні витрати 4979 гривень 77 копійок та 3% річних 1557 гривень 30 копійок (а. с. 1-7). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 14 червня 2019 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] та ТОВ «Нью Файненс Сервіс» був укладений договір кредиту та страхування № Z06.00400.005373380, що є змішаним договором відповідно до ст. 628 ЦК України та поєднує в собі елементи кредитного договору та договору страхування. Відповідно до п. 1.7. Кредитного договору банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на власні потреби в сумі 45000 гривень, включаючи витрати на страховий платіж в сумі 3904 гривні 11 копійок, а позичальник відповідно до п. 9.9. та п. 9.14.2. ДКБОФО зобов`язується повернути кредит разом з процентами до дня/числа кожного місяця, згідно з Графіком. У пунктах 1.4, та 1.6. Кредитного договору сторони погодили, що строк кредитування становить 24 місяці і датою повернення кредиту є 14 червня 2021 року. Згідно п. 1.3. Кредитного договору Позичальник за користування кредитом сплачує Банку річну змінювану процентну ставку, яка на день укладення Кредитного договору становила 21,99 % річних і в подальшому не змінювалась. Після укладення Кредитного договору Банк свої зобов`язання виконав і перерахував на банківський поточний рахунок Позичальника грошові кошти в сумі 45000 гривень, з яких також за рахунок суми кредиту сплатив на користь ПрАТ"Страхова Копманія "Уніка життя" страховий платіж від імені Позивальника в сумі 3904 гривні 11 копійок. У подальшому Позичальник виконав свої зобов`язання з повернення суми кредиту разом з процентними платежами лише частково. Згідно виписки по рахунку Позичальника за весь строк з моменту укладення Кредитного договору і до моменту звернення з цим позовом Позичальник сплатив Банку лише 3392 гривні 09 копійок, останній платіж проведено 21 грудня 2019 року. Строк на який було надано кредит за Договором сплив 14 червня 2021 року. Після закінчення строку кредиту Кредитор не здійснював нарахування процентів за користування кредитними коштами, не нараховував штрафні санкції та комісії. Станом на 14 червня 2021 сформувалася заборгованість Позичальника перед Банком за Договором: заборгованість за основним боргом в сумі 43874 гривні 43 копійки, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками 30720 гривень 55 копійок, що разом становить 74594 гривні 98 копійок. Станом на 16.11.2023 року розмір заборгованості за основним боргом і відсотками не змінився. 16 листопада 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «СОНАТІ» був укладений договір факторингу № 16/11/-23. В подальшому, ТОВ «ФК «СОНАТІ» 29 грудня 2023 року уклала договір факторингу № 29/12-23 з позивачем ТОВ «САНФОРМ КАПІТАЛ», таким чином позивач набув право вимоги і є поточним кредитором щодо заборгованості відповідачки за кредитним договором №Z06.00400.005373380 від 14 червня 2019 року. Додатково до суми боргу та процентів, що були нараховані протягом строку дії договору, відповідно до його умов, з наступного дня з дати закінчення договору 15 червня 2021 року до 23 лютого 2022 року, відповідачка має сплатити інфляційні витрати у сумі 4979 гривень 77 копійок та 3% річних 1557 гривень 30 копійок. Тому, позивач прохає стягнути з відповідачки заборгованість у сумі 81132 гривні 05 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом 43874 гривні 43 копійки, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками 30720 гривень 55 копійок, інфляційні витрати 4979 гривень 77 копійок та 3% річних 1557 гривень 30 копійок, разом із судовими витратами, а саме судового збору у сумі 2422 гривні 40 копійок та правової допомоги у сумі 7200 гривень. Ухвалою суду від 16 серпня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін (а. с. 92), копія якої надіслана учасникам справи за вихідним № 20425/24-вих/2/204/3243/24 від 16 серпня 2024 року (а. с. 93). Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 123 та на звороті), проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про місця, дату та час розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 122), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що 14 червня 2019 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] та ТОВ «Нью Файненс Сервіс» був укладений договір кредиту та страхування № Z06.00400.005373380 (а. с. 46), відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредит на власні потреби шляхом переказу коштів в розмірі 45000 гривень на рахунок № [NUMBER] Позичальника, який відкритий в АТ «Ідея Банк», та Позичальник доручає Банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту в розмірі 3904 гривні 11 копійок. Відповідно до вимог до п.п. 1.4 та 1.6 Кредитного договору сторони погодили, що строк кредитування становить 24 місяців і датою повернення кредиту є 14 червня 2021 року. Згідно з п. 1.3. Кредитного договору Позичальник за користування кредитом сплачує Банку річну змінювану процентну ставку, яка на день укладення Кредитного договору становила 21,99 % річних. Відповідно до пунктів 3.2, 3.4 вказаного договору Позичальник акцептував Публічну пропозицію Банку про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «Ідея Банк», яка розміщена на офіційному веб-сайті Банку та підтверджує, що ДКБОФО, Тарифи та Паспорт споживчого кредиту є невід`ємними складовими цього договору та зобов`язується виконувати їх умови. 14 червня 2019 року відповідачка підписала паспорт споживчого кредиту, що є додатком № 1 до договору кредиту та страхування № Z06.00400.005373380 від 14 червня 2019 року (а. с. 70), який підписаний власноручно відповідачкою та скріплений печаткою. 16 листопада 2023 року між АТ «Ідея Банк» (Клієнт) та ТОВ «ФК «СОНАТІ» (Фактор) був укладений договір факторингу № 16/11/-23 (а. с. 34-40), відповідно до п.2.1. зазначеного договору Клієнт відступає Фактору, а Фактор приймає Права Вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Згідно з п. 2.2 договору факторингу № 16/11-23 передбачено, що Права Вимоги, які Клієнт відступає Фактору за цим Договором, відступаються (передаються) в розмірі Заборгованості Боржників перед Клієнтом, та визначені в друкованому Реєстрі Боржників (Додаток №2), що підписується Сторонами в день укладання цього Договору та в Реєстрі Боржників в електронному вигляді (Додаток №1), що надсилається разом з Актом приймання-передачі Реєстру Боржників в електронному вигляді (Додаток №3) Клієнтом Фактору засобами корпоративного зв`язку в день укладання цього Договору. Друкований Реєстр Боржників після належного його підписання вважається невід`ємною частиною цього Договору. Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості відповідачки за кредитним договором № Z06.00400.005373380 від 14 червня 2019 року, розрахунок боргу станом на 16 листопада 2023 року, становить 109549 гривень 08 копійок, який складається з: заборгованості за основним боргом 43874 гривні 43 копійки; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 30720 гривень 55 копійки; заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями в сумі 34954 гривні 10 копійок (а. с. 49). Як вбачається з Друкованого Реєстру Боржників № 1 до вищевказаного договору факторингу (а. с. 44-45) вбачається, що ТОВ «ФК «СОНАТІ» набуло право вимоги до [PERSON] за договором № Z06.00400.005373380 сумою кредиту у розмірі 45000 гривень, та із загальною заборгованістю у сумі 109549 гривень 08 копійок, який складається з: заборгованості за основним боргом 43874 гривні 43 копійки; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 30720 гривень 55 копійок; заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями в сумі 34\~954 гривні 10 копійок. З наданої позивачем виписки по особовому рахунку відповідачки (а. с. 72) вбачається, що відповідачка користувалася кредитними коштами та частково здійснювала платежі на погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 3392 гривні 09 копійок. 29 грудня 2023 року між ТОВ «ФК «СОНАТІ» (Клієнт) та ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» (Фактор) був укладений договір факторингу № 29/12-23 (а. с. 27-33), відповідно до п.2.1. зазначеного договору Клієнт відступає Фактору, а Фактор приймає Права Вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Пунктом 2.2 договору факторингу передбачено, що Права Вимоги, які Клієнт відступає Фактору за цим Договором, відступаються (передаються) в розмірі Заборгованості Боржників перед Клієнтом, та визначені в друкованому Реєстрі Боржників (Додаток №2), що підписується Сторонами в день укладання цього Договору та в Реєстрі Боржників в електронному вигляді (Додаток №1), що надсилається разом з Актом приймання-передачі Реєстру Боржників в електронному вигляді (Додаток №3) Клієнтом Фактору в електронному вигляді засобами корпоративного зв`язку в день укладання цього Договору. Друкований Реєстр Боржників після належного його підписання вважається невід`ємною частиною цього Договору. Згідно з п. 5.1 вказаного договору, Права Вимоги вважаються такими, що перейшли від Клієнта до Фактора з моменту підписання Сторонами цього договору. Відповідно до Витягу з Друкованого Реєстру Боржників № 1 до вищевказаного договору факторингу (а. с. 42) вбачається, що ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» набуло право вимоги до [PERSON] за договором № Z06.00400.005373380 сумою кредиту у розмірі 45000 гривень, та із загальною заборгованістю у сумі 109549 гривень 08 копійок, який складається з: заборгованості за основним боргом 43874 гривні 43 копійки; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 30720 гривень 55 копійки; заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями в сумі 34954 гривні 10 копійок. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч.\~2\~ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ст.\~629\~ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок виплати яких встановлюється договором. Відповідно до п. 4 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування»\~загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Відповідно до ч. 2\~ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування»\~до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином,\~Законом України «Про споживче кредитування»\~передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~612\~ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Так, приписами статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. Відповідно до вимог статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту статей 512, 514\~ЦК України та ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки (штраф, пеня). Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). При цьому, Верховний Суд України у своїй постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 758/3459/14-ц зробив висновок про те, що підвищені проценти за користування кредитними коштами понад установлений строк є забезпеченням виконання позичальником узятих на себе зобов`язань. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Відповідно до ч. 1\~ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст.625 цього Кодексу. Частиною другою\~статті 625 ЦК України\~визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частина друга\~статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу (основне зобов`язання), суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми. У\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)). У зв`язку з вищевказаним, 3% річних та індекс інфляції нараховується за період з 15 червня 2021 року до 23 лютого 2022 року, відповідачка має сплатити інфляційні витрати у сумі 4979 гривень 77 копійок та 3% річних 1557 гривень 30 копійок, що становить загальну суму заборгованості відповідачки 81132 гривні 05 копійки, що підтверджується розрахунком інфляційних витрат та 3% річних позивача (а. с. 71 та на звороті). Таким чином, у зв`язку з невиконанням відповідачкою зобов`язань по поверненню кредитних коштів за Кредитним договором утворилась заборгованість в загальній сумі 81132 гривні 05 копійки. Оскільки заборгованість відповідачкою погашена не була, відповідачкою було отримано кошти за договором кредиту та страхування, а позичальниця не виконала своїх зобов`язань щодо повернення позики згідно з умовами договору, то суд дійшов висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на підставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що доказуванню підлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рішення у справi i щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Нормами статті 19 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно до вимог ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. З огляду на вищевикладене, оскільки фінансові установи, правонаступником яких за договорами факторингу є позивач, виконали всі передбачені кредитними договорами умови щодо надання відповідачці кредитних коштів, а остання, за укладеними договорами вказані грошові кошти отримала, однак свої зобов`язання щодо їх повернення відповідно до умов договорів не виконала, суд доходить висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт порушення (прострочення) відповідачкою взятих на себе зобов`язань за вказаними кредитними договорами, а отже вимога позивача про стягнення заборгованості за основною сумою боргу кредиту та заборгованості за відсотками ґрунтується на вимогах закону, а відтак підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про те, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором кредиту та страхування № Z06.00400.005373380 від 14 червня 2019 року у сумі 81132 гривні 05 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом 43874 гривні 43 копійки, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками 30720 гривень 55 копійок, інфляційні витрати 4979 гривень 77 копійок та 3% річних 1557 гривень 30 копійок. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133\~ЦПК\~України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК\~України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається\~з матеріалів\~справи,\~правову допомогу\~ТОВ «Санфорд\~Капітал» у даній справі на підставі договору про надання правової допомоги № 1/04 від 01 квітня 2024 року надавало адвокатське об`єднання «Альянс ДЛС» в особі керуючого партнера Маслюженка Миколи Павловича (а. с. 10-13) (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДП № 3332 від 28 квітня 2017 року (а. с. 8)) та на підставі ордеру на надання правової допомоги серії АЕ № 1282570 від 30 квітня 2024 року (а. с. 9). Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2\~статті 137 ЦПК України). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Так, на підтвердження наданих послуг адвокатом надано Акт приймання передачі послуг з правової допомоги № 2 до договору про надання правової допомоги № 01/04 від 01 квітня 2024 року (а. с. 50), відповідно до якого адвокатом надано позивачу вид та обсяг правничої допомоги по справі Руцинської Ю.М..: проведення юридичного та фінансового налізу 1 Боржника 1200 гривень; складання, підписання та подання до суду позовної заяви щодо стягнення заборгованості з 1 Боржника 6000 гривень, що разом складає 7200 гривень. Надано Додаток № 2 до договору про надання правової допомоги № 01/04 від 01 квітня 2024 року (а. с. 14 на звороті), а саме прейскурант, що є невід`ємною частиною вказаного договору, в якому зазначено перелік послуг та вартість за 1 послугу яку надає Адвокатське об`єднання «Альянс ДЛС» позивачу. Також, надано Реєстр Боржників від 13 травня 2024 року, згідно якого ТОВ «Санфорд Капітал» та АО «Альянс ДЛС» уклали цей Реєстр Боржників до Договору про надання правової допомоги 01/04 від 01 квітня 2024 року, згідно якого ТОВ «Санфорд Капітал» передав а АО «Альянс ДЛС» отримало в роботу даний Реєстр прав вимог щодо Боржниці [PERSON] відповідно до кредитного договору № Z06.00400.005373380 від 14 червня 2019 року (а. с. 41). Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути\~спів розмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати\~критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на\~розумну необхідність судових витрат\~для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи обсяг наданих юридичних послуг, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу, тому суд доходить висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 3000 гривень. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі, шляхом стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором кредиту та страхування № Z06.00400.005373380 від 14 червня 2019 року у сумі 81132 гривні 05 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом 43874 гривні 43 копійки, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками 30720 гривень 55 копійок, інфляційні витрати 4979 гривень 77 копійок та 3% річних 1557 гривень 30 копійок. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а оскільки позов задоволено в повному обсязі, то з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2422 гривні 40 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved