Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-26 00:00:00

У вересні 2024р. [PERSON] звернулась до суду з позовом, з урахуванням позовної заяви в новій редакції, що надійшла до суду 06.11.2024р., в якому просила розірвати шлюб між нею та [PERSON] . Позовна заява мотивована тим, що сторони 21.06.2022р. зареєстрували шлюб у Золотоніському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що 21.06.2022 вчинено відповідний актовий запис № 182. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено не було, від шлюбу сторони дітей не мають. Позивач стверджує, що подружні відносини між сторонами фактично припинені з липня 2024 року, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, жодних відносин не підтримують, а тому шлюб носить формальний характер. Оскільки сторони не підтримують шлюбних відносин, проживають нарізно, а тому вважаючи, що збереження шлюбних відносин неможливе, так як сім`я остаточно розпалась і на примирення позивач не згідна, [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу із [PERSON] .. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 12.09.2024 відкрито провадження у справі. У жовтні 2024 року на адресу суду відповідачем [PERSON] подано зустрічний позов до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони з кінця листопада 2020 року прийняли рішення почати спільне проживання в належному [PERSON] будинку, у зв`язку з чим 01.12.2020р. [PERSON] переїхала до нього остаточно, перевезла свої речі і Новий 2021 рік сторони зустрічали і святкували разом. Таким чином, починаючи з 01 грудня 2020 року сторони вели спільне господарство та були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, несли спільні витрати, формували спільні фінансова заощадження на майбутнє. 15 лютого 2022 року за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та за спільні кошти сторони придбали для спільного використання в інтересах сім`ї легковий автомобіль марки Ford Fiesta, номер шасі [NUMBER] , 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Таким чином, з огляду на проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу та набуття в цей період легкового автомобіля, до правовідносин щодо визначення режиму права власності на нього застосовуються норми Глави 8 Сімейного кодексу України, які також застосовуються і до правовідносин щодо визначення режиму права власності на майно, набуте подружжям в період зареєстрованого шлюбу. Оскільки вказаний легковий автомобіль, який був набутий сторонами за час їхнього спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, тому [PERSON] та [PERSON] мають право при поділі майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, отримати рівні його частини. За таких підстав [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою у якій просив встановити факт, проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 01 грудня 2020 року по 21 червня 2022 року, тобто по день реєстрації шлюбу між ними, та поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності, а саме автомобіль Ford Fiesta, номер шасі [NUMBER] , 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частини вказаного автомобіля за кожним. Ухвалою суду вказані позовні вимоги об`єднано в одне провадження, призначено підготовче засідання. 27.12.2024р. до суду надійшла заява позивача за первісним позовом [PERSON] , в якій остання просила суд задовольнити як первісний так і зустрічний позови, а саме встановити факт, проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] з 01.12.2020 року по 21.06.2022 року, розірвати шлюб між сторонами, визнати транспортний засіб об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , а саме легковий автомобіль марки Ford Fiesta, номер шасі (кузова) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , та в порядку поділу спільного майна сторін по справі легковий автомобіль марки Ford Fiesta, номер шасі (кузова) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , залишити у особистій приватній власності [PERSON] та стягнути із неї на користь [PERSON] грошову частку за його частку (1/2) у спільному майні у розмірі 105 850,00 грн., перерахувавши вказану суму грошових коштів на банківські реквізити вказані [PERSON] .. Також від представника [PERSON] , адвоката Санжаровської Т.В. надійшла заява, в якій остання просила розгляд справи здійснювати за відсутності позивача за первісним позовом та її представника. Крім того, 27.12.2024р. до суду надійшли заяви відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом [PERSON] та його представника, адвоката Сизька Д.Б. згідно яких останні позовні вимоги [PERSON] визнали та просили задовольнити як первісний так і зустрічний позов, а саме встановити факт, проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] з 01.12.2020 року по 21.06.2022 року, розірвати шлюб між сторонами, визнати транспортний засіб об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , а саме легковий автомобіль марки Ford Fiesta, номер шасі (кузова) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , та в порядку поділу спільного майна сторін по справі легковий автомобіль марки Ford Fiesta, номер шасі (кузова) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , залишити у особистій приватній власності [PERSON] та стягнути із неї на користь [PERSON] грошову частку за його частку (1/2) у спільному майні у розмірі 105 850,00 грн., перерахувавши вказану суму грошових коштів на банківські реквізити вказані [PERSON] .. Також від представника [PERSON] , адвоката Сизька Д.Б. надійшла заява у якій останній просив розгляд справи здійснювати за відсутності відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом, на задоволенні позовних заяв наполягав. Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки сторони на стадії підготовчого провадження звернулися до суду із заявами, в яких зазначили про визнання позовних вимог, тому суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що визнання вказаних позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Щодо розірвання шлюбу. Суд, вивчивши матеріали справи та враховуючи позицію сторін на розірвання шлюбу, вважає, що дана вимога підлягає до повного задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 21.06.2022р. зареєстрували шлюб у Золотоніському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що 21.06.2022 вчинено відповідний актовий запис № 182 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Згідно із ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Нормами ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Таке положення національного законодавства України відповідає і ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН від 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки та жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Європейський суд з прав людини щодо права на приватне та сімейне життя неодноразово наголошував на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя (п. 61 рішення ЄСПЛ від 29.04.2002 року у справі «Прітті проти Сполученого Королівства, п. 126 рішення ЄСПЛ від 12.06.2014 року у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії»). Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей. Згідно із роз`ясненнями п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами відсутнє взаєморозуміння та взаємоповага. Родина фактично не існує і її відновлення неможливо при обставинах зазначених позивачем, їх шлюбний союз розпався, жодних клопотань щодо примирення сторони не заявляли. Оскільки у судовому засіданні було достовірно встановлено, що збереження шлюбу неможливе, так як сторони подружніх стосунків не підтримують, мір до примирення не приймають, вільної згоди позивача на проживання у шлюбі немає, причини розпаду сім`ї на які посилається позивач є поважними, а тому суд вважає, що подальше спільне життя подружжя буде суперечити інтересам сторін, і за таких обставин приходить до висновку про задоволення цих позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Щодо факту проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] .. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом наполягав, що сторони з 01.12.2020 по 21.06.2022 р. проживали однією сім`єю, мали спільний побут, вели спільне господарство та мали спільні заощадження. [PERSON] вказані обставини визнала, жодних заперечень суду не надала. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства. У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. У пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного Кодексу України. Згідно вимог ч. 4 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства. Європейський суд з прав людини при розгляді справи [PERSON] зауважив, що відносини де-факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям. Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Нормами статей 12 та 13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Разом із тим при розгляді вказаної справи судом встановлено, що [PERSON] жодних заперечень по суті позову до суду не направила, вказані позовні вимоги визнала повністю, таким чином суд вважає, що зазначені вище обставини є доведеними, оскільки не оспорюють ся будь-ким із сторін. Таким чином, суд вважає, що вказана вимога підлягає до задоволення. Доказів зворотного матеріали справи не містять, а обґрунтованих сумнівів у дійсності вказаних обставин судом не встановлено. Щодо поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] вказував, що 15.02.2022 року, за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та за спільні кошти сторони придбали для спільного використання в інтересах сім`ї легковий автомобіль марки Ford Fiesta, 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії [NUMBER] , автомобіль Ford Fiesta, 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] 15.02.2022р. Вказані обставини [PERSON] визнала, що на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України враховується судом. У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У частинах першій, другій статті 74 СК України вказано, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти». Аналогічні по суті висновки зроблені й по застосуванню статті 74 СК України (в редакції, чинній з 16 січня 2007 року) у постановах Верховного Суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц (провадження № 61-22277св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження №61-28343св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17 (провадження № 61-10778св18). Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно з п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Позивач звертається з поділом спільного сумісного майна. Таким майном є неподільна річ - автомобіль. Отже, позовна вимога щодо визнання за [PERSON] права власності на автомобіль і стягнення на користь [PERSON] відповідної грошової компенсації є вимога про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність [PERSON] та стягнення з неї компенсації замість частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Таким чином, [PERSON] надав згоду на отримання грошової компенсації за його частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від [PERSON] .. Вимога позивача за зустрічним позовом про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача за зустрічним позовом у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як вбачається зі звіту про оцінку майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] наданого на замовлення [PERSON] , ринкова вартість об`єкта оцінки складає 211 700.00 грн. Оскільки сторонами не було заявлено клопотань про проведення судової експертизи, суд, враховуючи викладене, вважає за доцільне визнати вказаний транспортний засіб об`єктом спільної сумісної власності сторін та в порядку поділу спільного майна залишити в особистій приватній власності [PERSON] вказаний автомобіль, стягнувши з неї на користь [PERSON] компенсацію за його грошову частку у розмірі 105 850.00 грн. Оскільки сторони не заявляли клопотань про розподіл судових витрат, [PERSON] від сплати судового збору звільнена на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», а [PERSON] судовий збір сплатив у повному обсязі, то витрати по оплаті судового збору розподілу не підлягають. На підставі зазначеного та

Outcome: approved