Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 54\~926,00 грн. заборгованості за кредитним договором, судових витрат пов`язаних із розглядом справи, а також витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги. Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 червня 2024 року позовну заяву ТОВ «ФК» «Профіт Капітал» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, задоволено повністю. 04 жовтня 2024 року представник відповідача адвокат Антонова С.Ю. подала до суду заяву про перегляд заочного рішення. В обґрунтування\~заяви\~зазначила,\~що про існування\~вказаного рішення,\~відповідач дізнався\~27.09.2024\~року від приватного\~виконавця,\~яким\~на\~виконання заочного\~рішення\~26.09.2024\~року\~було\~відкрито виконавче провадження. Відповідач не отримувала ні ухвалу про відкриття провадження, ні матеріали позовної заяви, ні судові повістки, ні саме заочне рішення, тому не знала про судове провадження. Крім того, [PERSON] не погоджується з позовними вимогами, обґрунтування чого виклала в заяві. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда Павелко І.Л. від 04 листопада 2024 року заяву\~\~представника [PERSON] адвоката\~Антонова Світлана\~Юріївна про\~перегляд заочного\~рішення суду,\~задоволено,\~поновлено [PERSON] строк на звернення із заявою про перегляд заочного рішення та скасовано заочне рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 червня 2024 року по справі № 404/8556/23 за позовною заявою ТОВ «ФК» «Профіт Капітал» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості. 04 жовтня 2024 року представник відповідача адвокат Антонова С.Ю. подала до суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування вказала, що позивачем не надано суду жодного належного доказу у підтвердження факту надання кредиту. До матеріалів справи долучена копія ордеру-розпорядження на суму 19960,87 грн., але вказаний документ не містить підпису відповідача у підтвердження того, що ним кошти отримані, це не є касовим документом, це внутрішній документ банку, який не є документом, що відображає банківську операцію по видачі кредиту. З вказаного документу взагалі неможливо встановити, яким чином грошові кошти були надані відповідачу - готівкою через касу банку чи шляхом перерахування коштів на картковий рахунок чи інший рахунок за розпорядженням відповідача. Додана до позову копія договору страхування також не свідчить про те, що кошти від імені відповідача страховій компанії були перераховані і договір страхування набрав чинності. Відповідно, з матеріалів справи також неможливо встановити момент видачі кредиту, у зв`язку з чим не можливо перевірити правильність нарахування процентів. Щодо стягнення комісії зазначила, що сума комісії у своєму розмірі майже відповідає сумі кредиту за кредитним договором і перевищує суму основного боргу. Згідно норм ЗУ «Про захист прав споживачів» стягнення плати за обслуговування кредитної заборгованості («комісії» згідно предмету позовних вимог) є нікчемними в силу закону. Дане твердження також викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19). Великою Палатою Верховного Суду у справі N 496/3134/19, провадження N 14- 44цс21, за позовом до Публічного акціонерного товариства "Ідея Банк" про визнання недійсним кредитного договору, надана правова оцінка умовам кредитного договору, які є ідентичними тим, що викладені у кредитному договорі, на підставі якого поданий позов до [PERSON] і суд дійшов висновку про нікчемність умов про стягнення комісії. Враховуючи зазначене вважає неправомірним нарахування комісії у сумі 22 270,95 грн. за умовою договору, що є нікчемною в силу закону. Враховуючи зазначене є неправомірним нарахування комісії у сумі 22 270,95 грн. за умовою договору, що є нікчемною в силу закону. Таким чином, позивачем заявлені вимоги про стягнення заборгованості, яка є недостовірною. Щодо стягнення витрат на правову допомогу вважає, що вказана сума є очевидно завищеною, оскільки не відповідає проведеному адвокатом обсягу робіт. Просила в позові відмовити. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву, якою просить судове засідання проводити без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі . Відповідач в судове засідання не з`явилась, представник відповідача адвокат Антонова С.І . подала заяву про розгляд справи без їх участі, позовну вимоги не визнають, просили зменшити заявлений розмір витрат на правову допомогу. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що 21.04.2016 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № Z62.203.74238 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки (а.с. 5 та зворотна сторона). Відповідно до п. 1.1 договору № Z62.203.74238 від 21.04.2016 року, банк надає позичальнику кредит в розмірі 22 955,00грн. Процентна ставка за користування кредитними коштами становить 15,00 % річних (п.п.1.3 договору). Банк на\~виконання умов\~договору надав\~позичальнику грошові\~кошти у\~сумі 22\~955,00\~грн.\~строком 21.04.2021 року, а позичальник відповідно зобов`язався повернути його разом іншими платежами. Згідно із п.п. 1.4 договору за обслуговування кредиту позичальник сплачує плату за кредитне обслуговування щомісячно в розмірі відповідно до графіку платежів. 03.12.2020 року між акціонерне товариство «Ідея Банк» та товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» укладено договір факторингу № 12/90. Відповідно до п. 2.1 договору факторингу АТ «Ідея Банк» відступає ТОВ «ФК «Профіт Капітал», а ТОВ «ФК «Профіт Капітал» приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження АТ «Ідея Банк» за плату та на умовах визначених договором факторингу. Права вимоги які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед АТ «Ідея Банк», та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день укладення цього договору. Пунктом 5.1 договору факторингу права вимоги, строк платежів по котрим настав, а також ті, що виникнуть у майбутньому вважаються такими, що перейшли від АТ «Ідея Банк» до ТОВ «ФК «Профіт Капітал» в день підписання відповідного реєстру Боржників, за умови виконання ТОВ «ФК «Профіт Капітал» зобов`язань передбачених договором факторингу, щодо розрахунків (п. 4.1.). ТОВ «ФК «Профіт Капітал» зобов`язання за договором факторингу виконав в повному обсязі, та відповідно перерахував суму на користь АТ «Ідея Банк». За таких обставин, до ТОВ «ФК «Профіт Капітал» починаючи з 03.12.2020 року відповідно до договору факторингу №12/90 перейшло право за договором № Z62.203.74238\~від\~21.04.2016 року, що укладено між\~АТ «Ідея\~Банком» та [PERSON] . Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, надавши відповідачеві кредитні кошти, яка, в порушення взятих на себе зобов`язань, суму боргу по кредиту не повернула. За таких обставин суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, в тому числі, з договорів. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст.1054 ч.1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В даному випадку, позивачем надано докази того, що відповідач згідно умов укладеного договору з ПАТ «Ідея Банк» отримала 22955,00 грн. У зв`язку з неповерненням заборгованості за договором та відповідно до довідки-розрахунку заборгованості відповідач за\~договором №\~Z62.203.74238\~від 21.04.2016\~станом на\~03.12.2020\~р.\~заборгованість відповідача\~складається з: заборгованості за\~основним боргом\~ 14\~707,51\~грн.;\~заборгованості за\~нарахованими та\~несплаченими відсотками\~ 9603,21\~грн. Окрім того, позивач, вправі здійснити нарахування 3% річних та інфляційних втрат за весь час прострочення, що складають: заборгованість за 3% річних за користування кредитом 1714,92 грн.; - заборгованість за інфляційними витратами 6629,41 грн. Щодо вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями в розмірі 22\~270,95 грн., то суд зазначає таке. Відповідно до пункту 3.2.1. кредитного договору № Z62.203.74238 від 21.04.2016 року позичальник має право одержувати через банк інформацію про заборгованість. Пунктом 1.4 кредитного договору позичальнику встановлено плату за обслуговування кредиту. Розмір цієї плати визначений у пункті 6 кредитного договору, яким передбачено графік платежів за кредитом. Щодо наслідків укладення договору споживчого кредиту, який передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на момент укладання договору) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За приписами ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит від кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит. Відповідно до положень ст. ст.2,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Постановою Національного банку України від 8 червня 2017 року № 49 затверджені Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, які розроблені відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про Національний банк України», «Про споживче кредитування встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача. Матеріалами справи встановлено, що відповідач відповідно до договору повинен сплачувати щомісячно комісію за обслуговування кредиту. За змістом ст. ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті3, частина третя статті509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»). Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначено, що 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до вимог частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином,Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержания процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено. Враховуючи те, що відповідачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата у наведеному вище рішенні дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору, щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Судом встановлено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування. При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію за обслуговування є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування», а тому вимоги в частині стягнення 22\~270,95 грн заборгованості за комісією не підлягають до задоволення. Згідно з вимогами ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, а також те, що позовні вимоги позивача було задоволено частково, а тому із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1595,71 грн. (2684Х32655,05/54926,00), що пропорційно задоволеним позовним вимогам. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов"язаних з розглядом справи. До витрат, пов"язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов"язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як зазначено у ч. 4-6 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов"язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов"язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов"язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Такими доказами є договір № 28092021-1 від 28.09.2021 року про надання правової допомоги, платіжна інструкція № 265 від 14.09.2023 року та акт № 1 прийому-передачі надання правової допомоги від 11.09.2023 року/а.с.34-37/. Таким чином, представником позивача підтверджено понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн. Разом з цим, суд не погоджується з клопотанням відповідача щодо не співмірності розміру правничої допомоги і вважає співмірною оплату наданих послуг, тому враховуючи характер виконаної роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, зі значення справи для сторони, з відповідача на користь позивача слід стягнути 7000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу. За таких обставин на користь позивача слід стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 7 000 грн. 00 коп., у стягненні інших витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Outcome: partial