Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення нею 23 років за умови, що вона буде навчатись. Обґрунтовує позов тим, що сторони є батьками повнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В шлюбі сторони перебувають з 19.01.2002. На даний час син сторін проживає разом із позивачем, знаходиться на її утриманні, навчається на 2-му курсі освітнього ступеня магістр денної форми здобуття освіти Економічного факультету Львівського національного університету імені І.Франка. Вказує, що син навчається на денній формі навчання, не працює, потребує матеріальної допомоги. Зазначає, що її матеріальне становище не дозволяє в повній мірі утримувати повнолітнього сина. Крім цього, стверджує, що має на утриманні ще й молодшого сина [PERSON] , [INFO] . Вважає, що відповідач має змогу матеріально допомагати дитині, оскільки є працездатним та працює, тому просить позов задовольнити. Ухвалою від 21 жовтня 2024 року позов прийнято до розгляду та відкрите провадження в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. У судовому засіданні відповідач категорично заперечив позовні вимоги. Вказав, що постійно фінансово допомагає сину, у сина є банківська карта, на яку він постійно перераховує кошти, які необхідні для навчання сина та інших його потреб. Зазначив, що саме він проживає разом із сином, а дружина проживає окремо у орендованій квартирі, жодним чином не допомагає сину. Вважає, що він дотримується свого батьківського обов`язку в повній мірі, а дружина навпаки ухиляться від виконання нею батьківського обов`язку по вихованню та утриманню повнолітнього сина, який навчається. Просить в позові відмовити. В судовому засіданні третя особа - [PERSON] пояснив, що сторони є його батьками. Вважає, що позовні вимоги матері є безпідставними, оскільки батько завжди йому допомагав і надалі допомагає йому фінансово. Пояснив, що у вересні 2025 року йому виповниться 23 роки, на даний час він закінчив навчання і продовжувати навчання не планує. Його цілком влаштовує матеріальна допомога батька, з яким він проживає в одній квартирі. Зазначив, що матір з ними не проживає. Заслухавши вступні слова учасників процесу, котрі прибули, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у позові слід відмовити. Суд встановив, що батьками дитини [PERSON] , [INFO] , є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , що підтверджується копією актового запису про народження № 5178 (а.с.10). [INFO] син сторін [PERSON] досяг повноліття. Як вбачається з довідки №944 від 10.10.2024, [PERSON] навчається на 2-му курсі освітнього ступеня магістр денної форми здобуття освіти Економічного факультету Львівського національного університету імені І.Франка, за спеціальністю 051 Економіка. Термін навчання з 07 вересня 2023 року по 31 грудня 2024 року (а.с.7). В порядку ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Однак, на підтвердження заявлених позовних вимог позивачкою не надано належних та достатніх доказів. Відповідно до ст.198 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. В порядку ст.200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Як встановлюють ч. 1 та ч. 3 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей). При цьому, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання. Згідно з статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Так, відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази повинні бути належні, допустимі та достовірні. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Так, Верховним Судом винесено постанову від 20.05.2020 у справі № 635/1139/17 (провадження № 61- 350св17), в якій викладено наступну правову позицію: встановивши, що повнолітні діти відповідача перебувають на повному речовому, продовольчому та фінансовому забезпеченні за рахунок державного бюджету Міністерства оборони України, ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не врахували, що позивачі не довели існування всіх юридичних фактів, які у своїй сукупності надають право стягувати аліменти на підставі статті 199 СК України, що є їх процесуальним обов`язком, не надали будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у них потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо). Отже, не надання будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у повнолітньої дитини потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо) може стати підставою для відмови у задоволенні позовної заяви про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання після досягнення повноліття. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Отже, подаючи до суду позовну заяву, позивач не довела наявність фактів, які надають право стягувати аліменти на її користь на утримання повнолітнього сина, зокрема, доказів на підтвердження існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі - понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Доводи позивача щодо спільного проживання з повнолітнім сином спростовуються наданими в судовому засіданні поясненнями третьої особи [PERSON] . На підставі статей 182, 199, 200 Сімейного кодексу України та

Outcome: dismissed