Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з даним позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] , у якому просила суд: 1) Визнати [PERSON] такими, що втратив право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 2) Стягнути солідарно на користь [PERSON] РНОКПП [NUMBER] з [PERSON] РНОКПП [NUMBER] та [PERSON] суму боргу у розмірі 62 095,18 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в ній зареєстровані та проживали [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі не проживають у цій квартирі з лютого 2022 року та не сплачують за комунальні послуги. Лічильники в квартирі відсутні, тому нарахування здійснюється на зареєстрованих осіб. 27 жовтня 2022 року Позивач отримала претензію від Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського районну м. Києва" з проханням погасити борг за комунальні послуги, який виник із-за реєстрації в цій квартирі Відповідачів та несплати ними комунальних послуг. Тому Позивач вважає за необхіне стягнути з Відповідачів суму боргу. Позивач не є надавачем комунальних послуг, але борг за них буде стягуватись з неї, як власника квартири. На момент подання позову сумарна сума боргу складатиме 62 095,18 тис. Грн., що підтверджується рахунком повідомлення станом на 01.01.2023 року. Борг виник приблизно за останні два роки., у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. 07 серпня 2023 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Фролової І.В. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в якій зареєстровані та проживали [PERSON] (Відповідач 1), [PERSON] (Відповідач 2). Представником Позивача направлявся адвокатський запит для отримання інформації про зареєстрованих осіб в квартирі. У відповіді на адвокатський запит зазначено, що у комунальній квартирі за адресою [ADDRESS] у період з 01.02.2020 року по 01.02.2023 року були зареєстровані: - гр. [PERSON] з 26.03.2005 року по 28.09.2022 рік; - гр. [PERSON] з 26.03.2005 по теперішній час Як вказує позивач, відповідачі без поважних причин не проживають в квартирі приміщенні з 2022 року. 27 жовтня 2022 року Позивач отримала претензію від Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського районну м. Києва» з проханням погасити борг за комунальні послуги, який виник із-за реєстрації в цій квартирі Відповідачів та несплати ними комунальних послуг. З даної претензії вбачається, що розмір заборгованості за надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій становить 8 196,14 грн. З долученої копії рахунку-повідомлення ІД1621826 вбачається, що заборгованість за надані послуги становить: -перед КП «Керуюча компанія Шевченківського р-ну» - 8 872,66 грн; -перед АК «Київводоканал» - 10 807,22 грн; -перед КП «Київтеплоенерго» - 22 295,39 грн, 17 413, 75 грн, 214,90 грн, 502,70грн, а всього 40 426,74 грн; - перед КП «Київкомунсервіс» - 1 870,98 грн. Позивач стверджує, що Відповідачі не проживають в даній квартирі, не сплачують комунальні платежі, не беруть жодної участі в утриманні житла, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавляться. При цьому жодних домовленостей щодо участі у здійсненні утриманні майна за місцем реєстрації Відповідачів із Позивачем - не укладалось. Відповідно до положень ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» розрахунок розміру для сплати за надання житлово-комунальних послуг здійснюється на підставі зареєстрованих осіб у житловому приміщенні. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не мас права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6- 709цс16). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 1 1 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317. 319, 321 ЦК України). У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа мас право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права: визнання правочину недійсним; припинення дії. яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. їхніх посадових і службових осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає втому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Згідно п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391. 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. 1 Іри цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Верховний суд України у справі від 16.11.2016 року № 6-709цс16, предметом розгляду якої було (визнання особи такою, що втратила право па користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації), дійшов висновку, що положення статей 383. 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник мас право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою, такий висновок міститься у рішенні Верховного суду України, від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відтак є наявними правові підстави для визнання [PERSON] такими, що втратив право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що факт реєстрації відповідача порушує права позивача, витрат на житлово-комунальні послуги відповідач не несе, позивач не бажає, щоб відповідач був зареєстрований в його власності, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Щодо стягнення заборгованості, суд зауважує наступне. Позивач вважає що належним способом захисту у відносинах з Відповідачами буде відшкодування збитків/ відшкодування майнової шкоди. Застосування цього способу захисту визначається положенням ст. 22 ЦК і проводиться як у договірних зобов?язаннях (ст. 611 ЦК), так і в позадоговірних зобов?язаннях (гл. 82 ЦК), якщо порушенням цивільного права особи їй завдано майнову шкоду, призведено до збитків. Так, зокрема, підстави для відшкодування завданих збитків передбачені за порушення таких договірних зобов?язань, як: договір купівлі-продажу (ст. 661, ст.ст. 678, 700 ЦК), договір дарування (ст. 721) ЦК, договір найму (ст.ст. 766, 768, 776, 780 ЦК), договір підряду (ст.ст. 848-850, 852, 858 ЦК). За ст. 22 ЦК до збитків належать втрати, яких зазнала особа у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). У цьому контексті слід мати на увазі, що стягнення збитків можливе у разі наявності договірних відносин і неналежного виконання договірних зобов?язань. У свою чергу відшкодування шкоди є належним способом захисту в разі здійснення позадоговірного цивільного правопорушення. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, слід стягнути солідарно на користь [PERSON] РНОКПП [NUMBER] з [PERSON] РНОКПП [NUMBER] та [PERSON] суму боргу у розмірі 62 095,18 грн. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) стягнути з відповідача на користь позивача. Враховуючи викладене, на підставі Конституції України, Загальної декларації прав людини, Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. ст. 16, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», з урахуванням положень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав»,

Outcome: approved