Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-29 00:00:00

До Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернуся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що на підставі договору факторингу №1 від 12 квітня 2018 року та реєстру прав вимоги до нього №25 від 12 вересня 2019 року позивач набув прав вимоги до відповідача, як боржника, за договором №862570 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту від 09 травня 2019 року, розмір заборгованості якої станом на 09 серпня 2024 року становить 38242,53 гривень, з яких: 7000 гривень заборгованість за тілом кредиту, 3780 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, 10962 гривень заборгованість за процентами за понадстрокове користування кредитом, 3360 гривень інші штрафи, 2262,05 гривень 3% річних, 10878,48 гривень інфляційні втрати. За таких обставин позивач звернувся до суду із даним позов, який просив задовольнити, стягнувши з відповідача означену суму кредитної заборгованості, а також судові витрати по справі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2024 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу відповідний строк для усунення виявленого недоліку його позову. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2024 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем всіх виявлених недоліків його позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано. Відповідачем подано суду відзив, в якому відповідач просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з тих підстав, що на момент укладення договору факторингу ще не існувало зобов`язання відповідача із повернення кредитної заборгованості, позивачем не подано доказів оплати за договором факторингу, а тому позивач у справі не є належним. Окрім того, відповідач послалась на сплив трирічного строку позовної давності. За викладених обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 09 травня 2019 року між ТОВ «Авентус Україна», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір №862570 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту у формі електронного документу на відповідному інтернет-ресурсі https://creditplus.ua. З боку відповідача договір підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Викладене підтверджується копією означеного договору з додатком, копією довідки про ідентифікацію. За змістом п.п.1.1-1.6 вказаного кредитного договору сума кредиту становить 7000 гривень, строк кредитування 30 днів (дата повернення кредиту 08 червня 2019 року), процентна ставка за користування кредитом 1,71% на день (знижена) та 1,8% на день (стандартна), мета кредиту споживчі потреби. Із матеріалів цивільної справи слідує, що позичальник, на відміну від кредитодавця, не виконала належним чином свої кредитні зобов`язання, внаслідок чого у позичальника перед кредитодавцем за вищевказаним кредитним договором утворилась заборгованість, розмір якої станом на 12 вересня 2019 року було нараховано в загальному розмірі 25102 гривень, з яких: 7000 гривень заборгованість за тілом кредиту, 3780 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, 10962 гривень заборгованість за процентами за понадстрокове користування кредитом, 3360 гривень інші штрафи. Викладене підтверджується копією картки обліку договору (розрахунок заборгованості), розрахунком заборгованості. 12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та позивачем, як фактором, укладено договір факторингу №1, за умовами якого з урахуванням на реєстр прав вимог №25 від 12 вересня 2019 року позивач набув належних ТОВ «Авентус Україна» прав вимоги за договором №862570 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту від 09 травня 2019 року. Наведені обставини підтверджуються копією договору факторингу, копією реєстру прав вимог. Позивачем за період з 09 серпня 2021 року по 09 серпня 2024 року на суму боргу в розмірі 25102 гривень нараховано на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних в розмірі 2262,05 гривень, а також інфляційні втрати в розмірі 10878,48 гривень. І такі додаткові нарахування разом із боргом в розмірі 25102 гривень заявлено до стягнення у позові. Сума кредитної заборгованості ні повністю, ні частково не погашена відповідачем. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України, ст.13 Закону України «Про споживчий кредит»). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні положення містить норма ст.1 Закону України «Споживче кредитування». За змістом ст.ст.202, 205, 207, 626, 639 ЦК України договір, як різновид правочину, вважається таким, що вчинений у письмовій (електронній) формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Положеннями ст.3 ч.1 п.5 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Нормами ч.ч.3-6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Нормою ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Статтею 3 ч.1 п.п.6, 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Частинами 12, 13 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Статтями 5, 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Частиною 7 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України, ГК України, а також іншими актами законодавства. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому за змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ст.549 ЦК України пеня, штраф). Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В той же час, п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року, №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року, №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року, №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року, №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 листопада 2022 року, №№58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 6 лютого 2023 року, №254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01 травня 2023 року, №451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26 липня 2023 року, №734/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 листопада 2023 року, №49/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 05 лютого 2024 року, №271/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 травня 2024 року, №469/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 23 липня 2024 року, №740/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 28 жовтня 2024 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні останній раз з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року строком на 90 діб. За змістом положень ст.ст.512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами ст.ст.1077-1079, 1082 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Положеннями ст.18 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит допускається фінансовій установі, яка відповідно до закону має право надавати кошти у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, та/або послуги з факторингу. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в ходу розгляду справи на підставі таких доказів фактичні обставини спірних правовідносин в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між ТОВ «Авентус Україна», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, договору №5563011 про надання споживчого кредиту від 18 лютого 2022 року в електронній формі, яка прирівнюється за законом до письмової, шляхом прийняття (акцепту) відповідачем пропозиції (оферти) кредитодавця укласти такий договір у мережі Інтернет на інтернет-ресурсі https://creditplus.ua, як різновиду інформаційно-телекомунікаційної системи. При цьому прийняття відповідачем пропозиції укласти означений договір здійснено шляхом заповнення ним формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі та підписанням за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За таких обставин вищевказаний кредитний договір за своїм змістом та формою відповідає вимогам, визначеним законом на момент його укладення, та є підставою для виникнення у сторін цього договору прав та обов`язків, передбачених цим договором. Свої договірні зобов`язання кредитодавцем ТОВ «Авентус Україна» виконано в повному обсязі та надано відповідачу кредит в обумовленій договором сумі шляхом перерахування на визначений відповідачем банківський рахунок. Натомість, відповідач свої договірні зобов`язання у визначений договором строк не виконав, оскільки тіло кредиту та проценти за його користування у повному розмірі та строки не повернув. За таких обставин, враховуючи, що в ході розгляду справи також підтверджено укладення між ТОВ «Авентус Україна» та позивачем у справі договору факторингу №29.05/23-Ф від 29 травня 2023 року, який за своїм формою та змістом, суб`єктним складом відповідає вимогам законодавства на момент укладення, суд приходить до висновку про дійсність заявленого позивачем факту набуття ним, як новим кредитором, належних первісному кредитору прав вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором в розмірі заявленої до стягнення кредитної заборгованості в повному обсязі. Відтак, позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню, однак частково шляхом стягнення заборгованості станом на 09 серпня 2024 року в загальному розмірі 11641,55 гривень, з яких: 7000 гривень заборгованість за тілом кредиту, 3780 гривень\~ заборгованість за процентами за користування кредитом, 685,23 гривень нараховані на підставі ст.625 ч.2 ЦК України за період з 09 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року інфляційні втрати, 176,32 гривень нараховані на підставі ст.625 ч.2 ЦК України за період з 09 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року 3% річних. Частковість задоволення позовних вимог зумовлена наступним. Так, відповідно до усталеної судової практики після спливу строку кредитування (строку, на який надавалась позика) внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному договорі, або внаслідок реалізації кредитором свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом (позикою) в порядку ст.1050 ч.2 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитора нараховувати передбачені кредитним договором (договором позики) проценти за користування кредитом, а також неустойку (пеня, штрафи). В таких правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування (строку, на який надається позика). Зазначена вище правова позиція суду підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц,\~від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18,\~від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц, від 04 лютого 2020 року по справі №912/1120/16, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц. Спираючись на вищенаведені правові висновки Верховного Суду, а також оцінюючі встановлені в ході розгляду справи фактичні обставини спірних правовідносин з урахуванням на наведені норми законодавства, суд приходить до висновку, що нарахована відповідачу кредитна заборгованість станом на 31 грудня 2023 року в загальному розмірі 25102 гривень має наступні складові: 7000 гривень\~ заборгованість за тілом кредиту, 3780 гривень заборгованість за процентами за строкове користування кредитом (плата за правомірне користування відповідачем кредитом), 10962 гривень проценти за користування відповідачем кредитом, нараховані після спливу строку користування кредитом, 3360 гривень штрафні санкції (неустойка), нарахована після спливу строку користування кредитом. Таким чином, останні дві заявлені до стягнення складові кредитної заборгованості нараховані ще первісним кредитором неправомірно, всупереч наведених вище правовий позицій суду касаційної інстанції, а тому стягненню з відповідача не підлягають. При цьому заявлені до стягнення проценти в розмірі 10962 гривень не є процентами в розумінні ст.625 ЦК України, про що освідчить додаткове нарахування кредитором на підставі ст.625 ЦК України як інфляційних втрат, так і 3% річних. Стосовно позовних вимог про стягнення здійснених на підставі ст.625 ЦК України нарахувань, то такі вимог підлягають частковому задоволенню, виходячи з того, що судом зменшено суму кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, а отже зменшено і базу нарахувань інфляційних втрат та 3% річних, а також з огляду на нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних в тому числі і за період, протягом якого в Україні діє воєнний стан, тобто із порушенням вимог п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Правильний розрахунок інфляційних втрат має наступний вигляд: 10780 гривень (кредитна заборгованість, що підлягає стягненню за цим рішенням суду) х 1.06356463 (сукупний індекс інфляції за період з 09 серпня 2021 року (визначена позивачем початкова дата переду нарахувань за ст.625 ЦК України) по 23 лютого 2022 року (останній день перед введенням в Україні воєнного стану) 10780 гривень (кредитна заборгованість, що підлягає стягненню за цим рішенням суду) = 685,23 гривень. Правильний розрахунок 3% річних має наступний вигляд: 10780 гривень (кредитна заборгованість, що підлягає стягненню за цим рішенням суду) х 3% х 199 (кількість дній у період нарахування з 09 серпня 2021 року (визначена позивачем початкова дата переду нарахувань за ст.625 ЦК України) по 23 лютого 2022 року (останній день перед введенням в Україні воєнного стану) / 365 / 100 = 176,32 гривень. З викладених вище обставин та підстав суд критично оцінює як твердження сторони позивача про наявність підстав для задоволення позову саме в повному обсязі, так і заперечення сторони відповідача проти навість часткового задоволення позову. При цьому суд критично оцінює та не приймає до уваги твердження сторони відповідача про не доведення позивачем набуття ним за договором факторингу права вимоги до відповідача щодо стягнення спірної кредитної заборгованості, оскільки як слідує зі змісту формулювання предмету договору у договорі факторингу №1 від 12 квітня 2018 року, його невід`ємного додатку у вигляді реєстру прав вимоги №25 від 12 вересня 2019 року в контексті норми ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути не тільки право грошової вимоги, строк платежу за якою вже настав (наявна вимога), а й право вимоги, яке лише виникне в майбутньому (майбутня вимога). І саме останній випадок має місце у спірних правовідносинах, а передача такої майбутньої вимоги від первісного кредитора до позивача відбулась вже після настання строку її виконання та була оформлена згаданим реєстром прав вимог №25 до означеного договору факторингу. Відтак, заперечення відповідача проти задоволення позову з цієї підстави суд оцінює як обраний відповідачем спосіб захисту від пред`явлених позовних вимог, спрямований на уникнення відповідачем цивільно-правової відповідальності за невиконане договірне грошове зобов`язання. Аналогічним чином суд оцінює твердження сторони відповідача про те, що позивачем не подано доказів сплати фактором клієнту суми коштів за договором факторингу. Вирішуючи заяву відповідача про застосування трирічного строку позовної давності, суд відзначає наступне. Так, застосування позовної давність можливе лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. При цьому, розгляд заяви про застосування позовної давності та відмова у позові з підстав пропуску строків позовної давності, у випадку обґрунтованості вказаної заяви та відсутності підстав для поновлення цього строку, є обов`язком, а не правом суду. Схожий за змістом висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року по справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року по справі №372/266/15-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 по справі №712/8916/17, а також у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі №509/3589/16-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 11 листопада 2020 року по справі №359/3162/16-ц. Відтак, питання про можливість застосування строків позовної давності щодо тієї частини позовних вимог, у задоволенні якої відмовлено по суті, вирішенню не підлягає. Щодо позовної давності щодо тієї частини позовних вимог, яку задоволено, суд керувався наступним. Так, за змістом ст.ст.256-258 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Нормою ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц. Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст.257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. В свою чергу, за змістом положень постанов Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року №211, «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20 травня 2020 року №392, «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22 липня 2020 року №641, «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року №1236, «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27 червня 2023 року №651 в України в період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року було установлено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст.257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії. В свою чергу, Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року, №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року, №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року, №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року, №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 листопада 2022 року, №№58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 6 лютого 2023 року, №254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01 травня 2023 року, №451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26 липня 2023 року, №734/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 листопада 2023 року, №49/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 05 лютого 2024 року, №271/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 травня 2024 року, №469/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 23 липня 2024 року, №740/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 28 жовтня 2024 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні останній раз з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року строком на 90 діб. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивач звернувся до суду із даним позовом 29 серпня 2024 року, кредитний договір, заборгованість за яким позивач просить стягнути з відповідача, укладено 09 травня 2019 року, передбачені ст.625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних нараховуються з 09 серпня 2021 року, враховуючи, що з 12 березня 2020 року і до теперішнього часу спочатку через введення карантину, а потім і воєнного стану строки позовної давності на період дії карантину і воєнного стану продовжуються, тобто фактичне не можуть сплисти станом на дату розгляду даної цивільної справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача та неможливість застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Складаючи повний текст даного рішення суду за наслідками розгляду по суті спору сторін, та наводячи у ньому мотивовану оцінку аргументів учасників справи, заявлених як підстави для задоволення та відмови у задоволенні позову, суд у відповідності до норм ст.10 ч.4 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права, відповідно до якої Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово посилався на те, що згідно ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. (див. Ruiz Torija v. Spain, рішення від 9 грудня 1994 року, Серії А №303-А, с.12, §29; Hirvisaari v. Finland, рішення від 27 вересня 2001 року, заява №49684/99, §30; Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів), §61; Garcia Ruiz v. Spain (Гарсіа Руїз проти Іспанії), §26; Jahnke and Lenoble v. France (Янке і Ленболь проти Франції) (dec.); Perez v. France (Перез проти Франції), §81; Салов проти України, рішення від 06 вересня 2005 року, заява №65518/01, п.89) Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України, враховуючи розмір та види судових витрат по справі, ступінь доведеності факту їх понесення позивачем, а також результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати у справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто стягнути судовий збір в розмірі 737,41 гривень, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1522,07 гривень, а всього 2259,48 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial