Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-06 00:00:00

\~ \~ \~ \~ 29 травня 2020 року [PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Вареник Андрій Миколайович, звернувся до Богуславського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, в якому просив визнати недостовірною інформацію та стягнути з відповідачки на користь позивача 100 000 (сто тисяч) гривень моральної шкоди, завданої внаслідок протиправних дій щодо приниження честі та гідності фізичної особи. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14.10.2017 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який був зареєстрований Печерським районним у м. Києві відділом ДРАЦС ГТУЮ у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис № 3327. В подальшому [INFO] в них народився син [PERSON] . Після народження дитини їхні стосунки суттєво погіршились і відповідачка залишивши дитину з 14.12.2018 залишила місце проживання та переїхала до іншого міста.\~ Після від`їзду з постійного місця проживання, відповідачка почала розпускати негативні плітки щодо нього в колах їх спільних друзів. 19.04.2019 відповідачка на власній сторінці в соціальній мережі Instagram (Інстаграм) розмістила опитування «Жду конструктивних вопросов», за допомогою якого інші користувачі мали можливість задати їй питання, на які вона відповідала. Одним із заданих питань було: «Почему развелись с мужем?» [PERSON] опублікувала відповідь наступного змісту: «Какой грозный вопрос. Я бы ответила не почему, а «зато»: - зато теперь я научилась себя уважать; - зато теперь меня любят по-настоящему, а не с целью использовать: - зато меня теперь окружают люди, которыми я горжусь и которые вызывают у меня восторг; - зато я стала красивей и уверенней в себе; - зато в моей жизни нет неблагодарных и несчастных людей; - зато у меня исчезла бессонница и проблемы с сердцем; - зато с моей жизни исчезли сплетни, унижения и шантаж; - зато у меня прекрасные отношения в семье». Позивач вважає, що поширена інформація є недостовірною, принижує право на повагу до честі та\~ гідності його як громадянина, а тому для спростування вищевказаної інформації [PERSON] звернувся з позовом до суду. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.05.2020, головуючим суддею у справі визначено суддю Кіхтенка С.О (а.с. 26). Ухвалою судді Богуславського районного суду Київської області Кіхтенка С.О. від 03.08.2020 по справі відкрито провадження. Призначено підготовче провадження (а.с. 30). Однак, суддею Кіхтенком С.О. справа по суті не розглянута. Згідно розпорядження керівника апарату Богуславського районного суду Київської області № 123 від 25.06.2024 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», відповідно до пункту 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, Засад використання автоматизованої системи документообігу Богуславського районного суду Київської області та рішення зборів суддів Богуславського районного суду Київської області від 19.06.2024 №9, у зв`язку із припиненням трудових відносин судді [PERSON] (звільнення судді Богуславського районного суду Київської області Кіхтенка Сергія Олександровича на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України), здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи (а.с. 47). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2024, головуючим суддею визначено суддю Романенко К.С. (а.с. 48). Згідно довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області № 3261 від 12.10.2024, відповідачка [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 50). Ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 01.10.2024 відкрито провадження у справі за вказаним позовом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву (а.с.51-52). У відповідності до ст. 174, 178 ЦПК України, відповідач не скористалася своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти нього. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в шлюбі, зареєстрованому 14 жовтня 2017 року Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №3327, що\~ підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 14.10.2017 (а.с.15). [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 11.12.2018, яке видано Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 680. Батьком дитини записаний [PERSON] , матір`ю записана [PERSON] (а.с. 16). Рішенням Богунського районного суду міста Житомира № 358/37/19 від 09.04.2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, малолітнього сина [PERSON] залишено проживати з батьком [PERSON] (а.с.7). Рішенням Богуславського районного суду Київської області № від 05.03.2020 у справі №358/283/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди позов було задоволено частково. Зобов`язано [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, поширену відносно [PERSON] в мережі «Інтернет» у такий же спосіб у який вона була поширена, та присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 2 000 грн. завданої моральної шкоди (а.с.21-22). Як вбачається з матеріалів справи, в соціальній мережі «Instagram» на власній сторінці відповідачки розміщена інформація, як вважає позивач, стосовно нього наступного змісту, а саме розміщено опитування «Жду конструктивных вопросов», за допомогою якого інші користувачі мали можливість задати питання на які відповідачка відповіла. Зокрема, одним із заданих питань було\~ «Почему развелись с мужем?» [PERSON] опублікувала відповідь наступного змісту: «Какой грозный вопрос. Я бы ответила не почему, а «зато»: - зато теперь я научилась себя уважать; - зато теперь меня любят по-настоящему, а не с целью использовать: - зато меня теперь окружают люди, которыми я горжусь и которые вызывают у меня восторг; - зато я стала красивей и уверенней в себе; - зато в моей жизни нет неблагодарных и несчастных людей; - зато у меня исчезла бессонница и проблемы с сердцем; - зато с моей жизни исчезли сплетни, унижения и шантаж; - зато у меня прекрасные отношения в семье». На підтвердження заявлених вимог до матеріалів справи позивачем долучено скріншот вказаного допису та компакт-диск з із фіксацією змісту публікації (а.с.23, 24). Так, між сторонами існує тривалий спір, внаслідок чого виникали різні конфліктні ситуації, непорозуміння, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17). Конституцією України в ст. 3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. А в силу ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з ч.1 ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. У відповідності до глави 22 ЦК України, до особистих немайнових прав включені, зокрема, право на повагу до гідності та честі (стаття 297) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299). Гідність та честь фізичної особи, її ділова репутація є недоторканими (згідно із частиною другою статті 297 та частиною першою статті 299 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Відповідно до ч.3 ст. 297 ЦК України, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Частиною 2 ст. 299 ЦК України визначено, що фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. В свою чергу, ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок порушення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Як визначено ч.5 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до ч.7 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно із ч. 2 ст. 5 Закону України "Про інформацію", реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. А відповідно до ч. 1 ст. 30 цього Закону, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (ч. 2 ст. 30 цього Закону). У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України N 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" зазначено, що при розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Отже, спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. З матеріалів справи вбачається, що позивач не надав суду доказів поширення відповідачкою будь-якої інформації конкретно стосовно нього. Суд позбавлений можливості ознайомитись зі змістом та надати оцінку такій інформації: чи стосується така інформація позивача; чи є вона достовірною або недостовірною, та яка шкода завдана особистим немайновим правам позивача тощо. Надані суду скріншоти з сайту також не підтверджують поширення тієї інформації, про яку вказує позивач, оскільки зміст таких скріншотів не доводить вчинення відповідачкою дій з поширення інформації про позивача, та не містить однозначних відомостей щодо змісту оприлюдненої інформації. Вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною та її спростування, Верховний Суд неодноразово наголошував, що у кожному конкретному випадку необхідно встановити характер поширеної інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому підлягає врахуванню зміст та контекст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, відносно якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення, а також судам слід розрізняти критику діяльності та стверджувальні висловлювання щодо вчинення кримінальних правопорушень. У випадку встановлення, що інформація, про спростування якої ініційовано питання у справі, містить ознаки оціночних суджень, викладена у формі провокативної риторики з використанням характерних для оціночних суджень мовностилістичних засобів, така інформація вважається суб`єктивною думкою розповсюджувачів, яку не можна перевірити щодо відповідності дійсності та спростувати. Вказана практика у спірних правовідносинах є сталою. Хоча поширена автором оспорюваної публікації інформація могла непокоїти позивача, а форма її викладу могла бути розцінена ним як провокативна та така, що порушує його особисті немайнові права, однак по своїй суті поширена інформація є власною оцінкою (інтерпретацією) певних подій та обставин та не містить фактичних тверджень які б стосувалися саме позивача. Відповідачкою не було поширено інформацію про факт, а оспорювана позивачем інформація по суті є оціночним судженням відповідачки. З урахуванням обставин справи та контексту всієї поширеної інформації щодо позивача, поширена інформація не містила безспірних тверджень про достовірні факти, а ґрунтувалася на інформації, що містила оціночні судження і стосувалася критики особи та дій позивача. Таким чином, судом не встановлено сукупності усіх обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, а тому підстави для визнання вказаної позивачем інформації такою, що не відповідає дійсності, порушує його права і свободи, а також принижує честь та гідність, відсутні. З урахуванням викладеного, позовні вимоги [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, не підлягають до задоволення, оскільки є необґрунтованими; позивач не довів протиправності дій відповідачки та відповідно порушення його особистих немайнових прав внаслідок поширення оспорюваної інформації. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала (стаття 1167 ЦК України). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Довести наявність цих елементів має саме позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Оскільки позивачем не надано доказів протиправності дій відповідача, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню. Відповідно, у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, які є похідними від основних, також слід відмовити. В порядку статті 141 ЦПК України, з огляду на відмову у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed