Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-24 00:00:00

[PERSON] у квітні 2024 року звернулася до суду із указаним позовом, який мотивувала тим, що у травні 2020 року [PERSON] позичив у неї 6500 доларів США на будівництво МАФа, який він розмістив навпроти належної їй будівлі та у який перевіз один із своїх магазинів «Солодкий світ». Пізніше, для погашення обігових коштів і розвитку бізнесу, з метою закупки у фермерів зернових, у липні 2020 року [PERSON] позичив у неї ще 10000 доларів США. Крім того, восени 2020 року [PERSON] додатково попросив у неї та отримав у борг 5500 доларів США для поповнення обігових коштів та закупки товару. Для отримання коштів відповідач приїздив до неї у м. Харків особисто чи разом зі своєю дружиною, отримував від неї у борг кошти в доларах США, власноручно писав розписки. Загальна сума коштів, які взяв у борг відповідач у 2020 році склала 22000 доларів США, про що останній написав три розписки з обумовленим строком поверхня суми боргу - за першою вимогою та у разі неповернення коштів вчасно протягом 7 днів зі сплатою 10% кожного місяця прострочення повернення боргу. Влітку 2021 року вона звернулася до відповідача з проханням повернути борг, на що останній попросив відтермінувати повернення коштів з пропозицією сплати ним щомісячно відсотків за користування коштами у розмірі 5%, на що вона погодилася. За результатами такої домовленості [PERSON] зустрівся з нею у м. Харків та власноруч написав одну розписку на загальну суму позичених коштів у розмірі 22000 доларів США, а вона повернула відповідачу раніше надані оригінали трьох розписок на 6500, 10000 та 5500 доларів США. У подальшому відповідач посилаючись на труднощі в бізнесі борг не повертав та обумовлені новим договором відсотки не сплачував, кожного місяця пояснюючи, що сплатить наступного місяця усе. Згодом відповідач пообіцяв привезти в м. Харків відсотки за користування коштами 24.02.2022, але в цей день розпочалася війна. Місто Тростянець було окуповане, а тому дату сплати відсотків знову було відтерміновано. Вона неодноразово зверталася до відповідача шляхом телефонних дзвінків, СМС повідомлень та надсилала листи поштою з нагадуванням про повернення боргу, але [PERSON] борг не повернув. Загальна заборгованість відповідача складає 58300 доларів США, з яких 22000 доларів США - сума отриманих у позику коштів, а також 36300 доларів США - сума відсотків за користування позикою за період з серпня 2021 року по квітень 2024 року. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просить суд стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість у сумі 58300 доларів США та судові витрати зі сплати судового збору. Ухвалою суду від 17.04.2024 було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. 04.06.2024 позивачка подала до суду заяву про збільшення позовних вимог у якій додатково заявила вимоги до відповідача про тлумачення змісту правочину у справі, боргової розписки від 23.07.2021 у частині визначення плати за користування позикою, іменованої у борговому документі як штрафні санкції. Ухвалою суду від 12.09.2024 було прийнято до розгляду заяву позивачки про збільшення позовних вимог, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги повністю та вказала, що в позовній заяві нею допущено описку в зазначенні дати та суми коштів, які вона надавала в позику відповідачу. Правильними є дати та суми коштів, що вказані в розписках. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причину свої неявки не повідомив і не подав відзив. Згідно вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд вважає можливим провести по справі заочний розгляд. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що між сторонами мають місце цивільні правовідносини, пов`язані зі спорами про виконання зобов`язань, які виникли за договором позики, позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи із такого. Судом установлено, що відповідач [PERSON] отримав від позивачки [PERSON] у борг грошові кошти: 26.05.2020 у розмірі 5500 доларів США, 15.09.2020 у розмірі 10000 доларів США, а також восени 2020 року у розмірі 6500 доларів США. Позичальник зобов`язувався повернути кошти за першою вимогою, а у разі неповернення коштів протягом 7 днів від дня направлення вимоги, зобов`язувався щомісячно сплачувати штрафні санкції у розмірі 10% від отриманої суми коштів до часу їх повернення. На підтвердження отримання позики [PERSON] було складено три розписки про отримання грошових коштів у борг (а.с. 14-16). В подальшому, 23.07.2021 [PERSON] склав одну боргову розписку про отримання від [PERSON] у борг коштів на загальну суму 22000 доларів США. Отримані кошти позичальник зобов`язувався повернути за першою вимогою, яка може бути направлена його мобільний номер телефону [NUMBER] або письмово на його адресу: [ADDRESS] . У разі неповернення коштів протягом 7 днів [PERSON] зобов`язувався щомісячно сплачувати штрафні санкції у розмірі 5% від отриманої суми коштів до часу повернення всієї суми боргу (а.с. 12). Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з вимогою повернути борг, зокрема шляхом надсилання повідомлень на адресу місця проживання, однак останній проігнорував такі вимоги (а.с. 39-48). Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія особи, перш за все характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6- 79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною. Згідно ч. 1, 3 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачкою докази у сукупності підтверджують наявність між нею та відповідачем зобов`язань, які виникли за договором позики. Зокрема складена відповідачем розписка від 23.07.2021, оригінал якої було надано позивачкою для огляду в судовому засіданні, містить відомості про умови отримання відповідачем в борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення на вимогу позивачки. Разом з тим, відповідач не надав доказів на спростування доводів позивачки. Наявність оригіналу розписки [PERSON] від 23.07.2021, який знаходиться у позивачки, як позикодавця, додатково підтверджує факт невиконання позичальником обов`язку з повернення отриманих за договором позики грошових коштів у сумі 22000,00 доларів США. Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуються при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: а) мети правочину, б) змісту попередніх переговорів, в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), г) звичаїв ділового обороту; ґ) подальшої поведінки сторін; д) тексту типового договору; е) інших обставин, що мають істотне значення. Положеннями статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, за загальним правилом, установленим ст. 1048 ЦК України, позика є відплатною. Відповідно до боргової розписки від 23.07.2021 відповідач зобов`язався сплачувати позивачці кошти у розмірі 5% від суми боргу щомісячно, які фактично є платою за користування позикою, однак у розписці такі кошти зазначені як штрафні санкції. Таким чином є потреба тлумачення змісту правочину. Враховуючи вищевикладене, суд тлумачить зміст розписки складеної 23.07.2021 [PERSON] про отримання коштів у борг від [PERSON] , а саме про те, що визначені у розписці штрафні санкції є платою за користування позикою. За розрахунком позивачки, сума заборгованості за розпискою становить 58300 доларів США, яка складається із заборгованості за позикою у розмірі 22000 доларів США та відсотків за користування грошовими коштами за період з серпня 2021 року по квітень 2024 року в розмірі 36300 доларів США. Зважаючи на принцип змагальності цивільного процесу, а також те, що відповідачем не надано доказів на підтвердження обставин сплати боргу або відсотків за користування позикою, суд погоджується з розрахунком складеним позивачкою. Враховуючи установлені судом обставини та вимоги вищевикладеного чинного законодавства, зважаючи на те, що відповідачем належним чином не виконано зобов`язання за розпискою внаслідок, суд вважає, що вимога позивачки про стягнення заборгованості підлягає задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями частини 1 статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, тому з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 16422,40 грн.

Outcome: approved