Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-22 00:00:00

23.07.2024 року до Калинівського районного суду Вінницької області надійшли матеріали справи № 133/3941/23 за заявою [PERSON] , заінтересована особа ГУ ПФУ у Вінницькій області про встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документа. Заявник [PERSON] просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме належності їй правовстановлюючих документів: архівної довідки № 01-14-186, виданої 20 серпня 2019 року архівним відділом виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області, із відомостями щодо роботи в Колективному підприємстві «Жмеринська текстильно-галантерейна фабрика «Світанок» (в минулому «Жмеринська фабрика господарчих товарів», «Жмеринська текстильно-галантерейна фабрика»), [PERSON] з жовтня 1978 року, та звільнення [PERSON] з 28 серпня 1979 року; архівної довідки № 01-14-141, виданої 29 липня 2020 року архівним відділом виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області, із записами щодо нарахування заробітної плати по Колективному підприємству «Жмеринська текстильно-галантерейна фабрика «Світанок» (в минулому «Жмеринська фабрика господарчих товарів», «Жмеринська текстильно-галантерейна фабрика»), за 1978 рік на ім`я [PERSON] , та за 1979 рік на ім`я [PERSON] . Даний факт необхідно встановити з метою її соціального захисту, а саме для зарахування спірного періоду роботи до страхового стажу та подальшого перерахунку пенсії, а тому вона вимушена звернутися до суду із вказаною заявою. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.07.2024 року, визначено склад суду з розгляду заяви: головуючого судді Сєліна Є.В. Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 02.08.2024 року, прийнято справу до свого провадження, призначено її до судового розгляду. Заявник [PERSON] , її представник адвокат Кучер Г.М. в судове засідання не з`явилися, подали письмову заяву, згідно якої просили розглянути справи за їх відсутності, вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Заінтересована особа, в саме уповноважений представник Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області за довіреністю юрисконсульт відділу представництва інтересів в судах та інших органах юридичного управління Галуша П.В. в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи наявна заява останнього, згідно якого він просив справу розглянути за відсутності представника Управління, проти встановлення факту належності правовстановлюючого документа не заперечує. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: встановлення фактів, що мають юридичне значення. За пунктом 6 частини першої статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України). За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по-батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.315\~ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Пунктом 12\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~судам роз`яснено, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище якої, зазначені в документі, не збігаються з прізвищем цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Правовстановлюючий документ - документ, який підтверджує права особи, зокрема, права власності на майно (державний акт на право власності на земельну ділянку, договір дарування, договір купівлі-продажу, свідоцтво на право власності тощо). Суд може встановлювати також факти належності особі інших правовстановлюючих документів, наприклад: архівної довідки про трудову діяльність на підприємстві та розмір оплати праці, довідки про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, трудової книжки, заповіту, страхового свідоцтва, ощадної книжки тощо. Як визначено в статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, (частина 1 статті 95 ЦПК України). На підтвердження своїх вимог, заявником [PERSON] надано суду письмові докази. Оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, суд вважає доведеним факт належності саме заявнику [PERSON] , [INFO] , уродженці міста Жмеринка Вінницької області, наступних правовстановлюючих документів, а саме: архівної довідки № 01-14-186, виданої 20 серпня 2019 року архівним відділом виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області, із відомостями щодо роботи в Колективному підприємстві «Жмеринська текстильно-галантерейна фабрика «Світанок» (в минулому «Жмеринська фабрика господарчих товарів», «Жмеринська текстильно-галантерейна фабрика»), [PERSON] з жовтня 1978 року, та звільнення [PERSON] з 28 серпня 1979 року; та архівної довідки № 01-14-141, виданої 29 липня 2020 року архівним відділом виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області, із записами щодо нарахування заробітної плати по Колективному підприємству «Жмеринська текстильно-галантерейна фабрика «Світанок» (в минулому «Жмеринська фабрика господарчих товарів», «Жмеринська текстильно-галантерейна фабрика»), за 1978 рік на ім`я [PERSON] , та за 1979 рік на ім`я [PERSON] . За приписами частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved