Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту не проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання особи такою, що не прийняла спадщину. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] померла його мати - [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] .. За життя [PERSON] склала заповіт, в якому заповіла вказану вище квартиру позивачу. Позивач прийняв спадщину в установленому законом порядку. За законом спадкоємцем є дочка спадкодавця - [PERSON] , яка на час відкриття спадщини була зареєстрована за однією адресою із спадкодавцем, але фактично не проживала за вказаною адресою, не подала у визначений законом термін заяву до нотаріуса про прийняття спадщини, а тому вона фактично не прийняла спадщину після смерті своєї матері. З метою отримання у власність спадкового майна позивач звернувся до Першої Золотоніської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері, але йому було відмовлено, оскільки неможливо вставновити коло спадкоємців за законом, які могли б мати право на обов`язкову частку у спадщині на підставі ст. 1241 ЦК України. У зв`язку з неможливістю підтвердження факту непроживання відповідача разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, позивач не може оформити спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а тому змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Враховуючи викладене вище, позивач просить суд: встановити факт непроживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини після її смерті; визнати [PERSON] такою, що не прийняла спадщину після смерті [PERSON] .. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28.03.2024 відкрито провадження у цивільній справі, визначено розгляд проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Витребувано у нотаріуса ПЕРШОЇ ЗОЛОТОНІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ НОТАРІАЛЬНОЇ КОНТОРИ Колосовської С.О. належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [INFO] [PERSON] . Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30.04.2024 витребувано з Державної прикордонної служби України (місцезнаходження: м. Київ, вул. Володимирська 26) інформацію чи перетинала DEDUKH TETIANA, 06 MAY 70 ( [PERSON] , [INFO] ; уродженка м. Лебедин Сумської області; реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий Золотоніським МРВ УМВС України в Черкаській області 06.03.1996; місце реєстрації по [ADDRESS] ) державний кордон України в період з 01.01.2022 по 01.05.2023 із зазначенням до якої країни та чи поверталася вона на територію України у зазначений вище період. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 04.07.2024 викликано у судове засідання [PERSON] (проживає: [ADDRESS] ) та [PERSON] (проживає: [ADDRESS] ) в якості свідків. Закрито підготовче засідання у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду у порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. У зв`язку з тим, що належним чином повідомлений відповідач не з`явився в судове засідання, причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, суд вважає за можливе, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, провести заочний розгляд справи. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні надали пояснення про те, що вони є сусідками позивача. Знають покійну [PERSON] .. На момент смерті [PERSON] відповідач не проживала разом із спадкодавцем. [PERSON] бачили дуже давно. Заслухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про наступне. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 14.04.2023 [PERSON] померла [INFO] у м. Золотоноша Черкаської обл.. Згідно договору купівлі-продажу від 24.06.1992, укладеного між виконкомом Золотоніської міської Ради народних депутатів в особі [PERSON] та [PERSON] , останньою придбано квартиру [ADDRESS] , яка належала РЕУ на підставі реєстраційного посвідчення, виданого на основі рішення МВК № 265 від 14.06.1984. Як вбачається із заповіту від 12.05.2006 [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла своєму сину [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS] .. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . З постанови державного нотаріуса Першої Золотоніської державної нотаріальної контори Черкаської області Колосовської С.О. вбачається, що у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] відмовлено, оскільки наразі неможливо встановити коло спадкоємців за законом, які могли б мати право на обов`язкову частку у спадщині на підставі ст. 1241 ЦК України. Так, спадщину фактично прийняла донька спадкодавця [PERSON] , яка була зареєстрована разом з матір`ю, але встановити наявність чи відсутність у неї права на спадкування обов`язкової частки (непрацездатність за станом здоров`я) немає можливості, оскільки остання виїхала за кордон. Згідно довідки Виконавчого комітету Золотоніської міської ради Черкаської області від 18.04.2023 № 557, у квартирі [ADDRESS] була зареєстрована [PERSON] , [INFO], яка померла [INFO] . На день її смерті у даній квартирі була зареєстрована [PERSON] , [INFO]. Інші особи не зареєстровані. Відповідно до відповіді ДЕРЖАВНОЇ ПРИКОРДОННОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ № 19-32921/18/24-Вих від 14.05.2024 [PERSON] , [INFO] , перетнула пункт пропуску «Мостиська» 23.08.2022 в напрямку «виїзд». Іншої інформації не має. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частини перша та друга статті 1220 ЦК України). Спадкування може відбуватися за заповітом або за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Частинами першою та третьою статті 1268, частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Так, ч. 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення ст. 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у ст. 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний Суд у постанові від 21.10.2020 у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування. Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд. Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача. Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що на день смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відповідач [PERSON] була зареєстрована за місцем фактичного проживання спадкодавця по [ADDRESS] .. Водночас фактичне місце проживання відповідача [PERSON] було відмінним, оскільки останні роки, зокрема і на день смерті спадкодавця вона не проживала з матір`ю за цією адресою, а проживала за межами України. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. У постанові від 26.07.2023 у справі № 641/3893/20 Верховний Суд дійшов висновку, що встановлення факту неприйняття спадщини у зв`язку із не проживанням зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є способом захисту, який не ґрунтується на законі. Тому суд приходить до висновку, що вимоги про встановлення факту непроживання відповідача [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини та неприйняття відповідачем спадщини після померлої матері є неналежним способом захисту, який не передбачений положеннями ст. 16 ЦК України та не зумовлює захисту порушеного права. Відмова у задоволенні позову у зв`язку із застосуванням позивачем способу захисту, який не узгоджується із положеннями ст. 16 ЦК України, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки у задоволенні позовних вимог суд відмовив, виходячи із положень ст. 141 ЦПК України, підстави для вирішення питання розподілу судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed