Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

У листопаді 2017 р. [PERSON] , діючи через свого представника [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловської Г.О., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Діонісьєвої А.Е. про визнання договорів недійсними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, скерувавши позовну заяву до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Вказана позовна заява мотивована тим, що у 2010 р. за кошти [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №4887 від 09.08.2010р. №4891 від 09.08.2010р. та договору купівлі-продажу житлового будинку №4884 від 09.08.2010р. було придбано земельну ділянку з кадастровим номером 7121583502:11:002:000, загальною площею 0.4828га; земельну ділянку з кадастровим номером 7121583502:11:002:0033 загальною площею 0.1016га; житловий будинок загальною площею 54.7 кв.м., які розташовані по [ADDRESS] . У подальшому земельну ділянку з кадастровим номером 7121583502:11:002:0002, загальною площею 0.4828 га було розділено на дві земельні ділянки, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером 7121583500:16:001:0501, загальною площею 0,2328 га та земельну ділянку з кадастровим номером 7121583502:11:002:0508, загальною площею 0,25 га. Позивач наполягає, що вона та [PERSON] мали особисті стосунки, у них народилася спільна дитина, а тому позивач погодилася на реєстрацію права власності на вказане вище майно за [PERSON] . На придбаній земельній ділянці, за кошти позивача розпочалося будівництво нового житлового будинку, загальною площею 243,6 кв. м., житлова площа 95,6 кв. м. При цьому фінансування вказаного будівництва здійснювалось за рахунок особистих коштів позивача та коштів, які надав її батько [PERSON] . [PERSON] фінансової участі у будівництві не приймав. Після завершення будівництва [PERSON] здійснив за собою реєстрацію права власності на вказане майно та в подальшому на підставі договору дарування відчужив житловий будинок та земельні ділянки без будь-якого погодження такого відчуження із позивачем. Так протягом грудня 2015 р. державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Діонісьєвою А.Е. на підставі договорів дарування, що були укладені між [PERSON] та [PERSON] були прийняті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за якими за [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7121583500:16:001:0501, загальною площею 0,2328га, земельну ділянку з кадастровим номером 7121583502:11:002:0033 загальною площею 0.1016га та земельну ділянку з кадастровим номером 7121583502:11:002:0508, загальною площею 0,25 га., а також за нею зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 243,6 кв. м., житлова площа 95,6 кв. м., який розташовано по [ADDRESS] . Надалі протягом жовтня 2017 р. державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. на підставі договорів купівлі-продажу майна, що були укладені між [PERSON] та [PERSON] були прийняті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за якими за [PERSON] було зареєстровано право власності на вказані вище земельні ділянки та житловий будинок, який розташовано по [ADDRESS] . Вже через декілька днів, протягом жовтня 2017 р. тим же державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. на підставі договорів купівлі-продажу майна, що були укладені між [PERSON] та [PERSON] були прийняті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за якими за [PERSON] було зареєстровано право власності на вказані вище земельні ділянки та житловий будинок, який розташовано по [ADDRESS] . Позивач вважає, що вказані записи про право власності, внесені приватними нотаріусами мають бути скасовані, оскільки спірне нерухоме майно було придбане за кошти позивача та її батька [PERSON] , а [PERSON] здійснив реєстрацію права власності на таке майно та в подальшому, за власним розсудом, без будь-якого погодження із відповідачем, відчужив вказане майно, чим порушив майнові права позивача. Таким чином позивач наполягає, що [PERSON] шляхом обману здійснив реєстрацію права власності на вказане новостворене (збудоване) нерухоме майно та відчужив його без будь-якої згоди позивача. За цих підстав, посилаючись на норми ст. 203, ч. 1 та ч.3 ст. 215, ст. 216 ЦК України позивач просить визнати вказані договори недійсними, скасувати рішення нотаріусів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на вказане майно та скасувати записи про право власності на зазначене майно за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім вказаного позивач просить визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Павловської Г.О. про скасування обтяження (арешт нерухомого майна) стосовно житлового будинку загальною площею 243,6 кв. м., житлова площа 95,6 кв. м., який розташовано по [ADDRESS] та земельних ділянок з кадастровим номером 7121583502:11:002:0033 загальною площею 0.1016 га та з кадастровим номером 7121583502:11:002:0508, загальною площею 0,25 га. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2019р. дану цивільну справу передано за територіальною підсудністю для розгляду по суті до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області. Розгляд вказаної справи здійснюється за правилами загального позовного провадження на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 31.07.2019 року. У судовому засіданні 26.03.2024р., яке проводилося в режимі відеоконференції, позивач [PERSON] пояснила суду, що вона підтримує позов у повному обсязі та наполягає на його задоволенні. Заяву про залишення позову без розгляду, яка була подана її представником вона не підтримує та просить її не розглядати. Наполягала, що будинок та земельні ділянки були придбані за її кошти та кошти її батька. [PERSON] діяв за її дорученням, оскільки вона займалася вихованням дітей, а із останнім у неї були довірливі відносини. Дії [PERSON] з передачі майна були з перевищенням доручення та поза її волею, а тому така передача майна є протиправною. У подальшому позивач [PERSON] на запитання учасників по справі, зокрема представника відповідача [PERSON] - адвоката Гричаненка О.М. не відповіла та завершила відеоконференцію. У наступні судові засідання [PERSON] та її представник не з`явилися, однак представник позивача, адвокат Осипенко В.Ю. скерував до суду заяви, в яких розгляд справи просив проводити за його відсутності та відсутності [PERSON] , вказував, що позивач брала участь в судовому засіданні через відеозв`язок 26.03.2024р. та підтримала позов. У судове засідання представник відповідача [PERSON] , адвокат Гричаненко О.М. не з`явився, однак скерував до суду заяви, в яких розгляд справи просив проводити за його відсутності та відсутності відповідача, проти задоволення позову заперечував, просив врахувати висновки суду, які були зроблені у справі №695/3685/17, яка стосується цього ж предмета спору. Інші учасники у судове засідання повторно не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, жодних клопотань, заяв чи заперечень до суду не скерували, відзив на позовну заяву не надали. Враховуючи тривалий розгляд даної справи, належне повідомлення усіх учасників по справі про час та місце розгляду справи, а також суть позовних вимог, суд розцінюєш таку неявку неповажною, а тому вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності вказаних осіб. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Із матеріалів даної справи судом встановлено, що 11 грудня 2015 р. між [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір дарування житлового будинку № 2481 від 11 грудня 2015 р., що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Діонісьєвою А.Е. За вказаним договором [PERSON] подарував житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно вказаного договору зазначений житловий будинок належить дарувальнику на праві приватної власності на нерухоме майно, виданого державним реєстратором прав на нерухоме майно Золотоніського міськрайонного управління юстиції Черкаської області Оверко Л.М. та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 790457371215, номер запису про право власності: 12286512. На момент посвідчення цього договору актуальна інформація про обтяження, іпотеки, інші речові права стосовно нерухомого майна дарувальника відсутня. Згідно з даними договору дарування земельної ділянки № 2488 від 11 грудня 2015 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Діонісьєвою А.Е., [PERSON] подарував земельну ділянку з кадастровим номером 7121583502:11:002:0508, загальною площею 0,2500 га., яка розташована по [ADDRESS] .. Згідно вказаного договору земельна ділянка належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі дублікату (дублікат має індексний № 38928822 від 11.06.2015, серія СТА 671181, сформований Оверко Л.М., державним Реєстратором реєстраційної служби Золотоніського міськрайонного управління юстиції Черкаської області). Право власності на земельну ділянку зареєстровано Оверко Л.М. , державним реєстратором Реєстраційної служби Золотоніського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, про що надано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 30.11.2015р. (серія ЕКК №583299), індексний номер 48702916, згідно якого реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:137178171215, номер запису про право власності: 2178800. На момент посвідчення цього договору актуальна інформація про обтяження у використання земельної ділянки не зареєстровані. Відповідно до договору дарування земельної ділянки №2504 від 15 грудня 2015 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Діонісьєвою А.Е., [PERSON] подарував земельну ділянку з кадастровим номером 7121583500:16:001:0501, загальною площею 0,2328 га., яка розташована по [ADDRESS] .. Згідно вказаного договору земельна ділянка належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі дублікату (дублікат має індексний № 38930493 від 11.06.2015, серія СТА 671182, сформований Оверко Л.М., державним Реєстратором реєстраційної служби Золотоніського міськрайонного управління юстиції Черкаської області). Право власності на земельну ділянку зареєстровано Оверко Л.М. , державним реєстратором Реєстраційної служби Золотоніського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, про що надано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 30.11.2015р. (серія ЕКК №583300), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 137208171215, номер запису про право власності: 2179249. На момент посвідчення цього договору актуальна інформація про обтяження у використання земельної ділянки не зареєстровані. Відповідно до договору дарування земельної ділянки №2505 від 15 грудня 2015 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Діонісьєвою А.Е., [PERSON] подарував земельну ділянку з кадастровим номером 7121583502:11:002:0033, загальною площею 0,1016 га., яка розташована в с. Матвіївка Золотоніського району Черкаської області. Згідно вказаного договору земельна ділянка належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі дублікату договору купівлі-продажу земельної ділянки, виданого Кравченок С.В., нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Черкаської області 29.07.2015р. за №2687 (бланк НАО 452684, НАО 452689), який був виданий замість договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Кравченко С.В., нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Черкаської області 09.08.2010р. за №4891. Право власності на земельну ділянку зареєстровано Оверко Л.М. , державним реєстратором Реєстраційної служби Золотоніського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, про що надано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 12.06.2015р. (серія ЕКА №766759), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 656558471215, номер запису про право власності: 10007322. На момент посвідчення цього договору актуальна інформація про обтяження у використання земельної ділянки не зареєстровані. Зазначена вище інформація про перехід права власності на вказані об`єкти нерухомості від [PERSON] до [PERSON] відображені в доданій до матеріалів позовної заяви інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №98220803. Як вбачається із довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №100379441, державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень стосовно вище згадуваного майна, прийнятих на підставі укладених між [PERSON] та [PERSON] договорів купівлі-продажу майна, а саме: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 37506197 від 10 жовтня 2017 року, за яким за [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер 7121583500:16:001:0501, загальною площею 02328 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Підставою для реєстрації права власності є договір купівлі-продажу серія та номер 1042. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 37506323 від 10 жовтня 2017 року, за яким за [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер 7121583502:11:002:0033, загальною площею 0.1016 га, розташовану за адресою: Черкаська область, Золотоніський район, с. Матвіївка. Підставою для реєстрації права власності є договір купівлі-продажу серія та номер 1045. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 37506048 від 10 жовтня 2017 року, за яким за [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер 7121583502:11:002:0508 загальною площею 0.25 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Підставою для реєстрації права власності є договір купівлі-продажу серія та номер 1039. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 37505815 від 10 жовтня 2017 року, за яким за [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] який складається з наступних частин: літ. А-2 - житловий будинок, літ. а - погріб, літ. Б - навіс, літ. В - сарай, літня кухня, літ. Г - погріб, 1,2 - огорожа, 3 - колодязь, 4 - свердловина, житловою площею 95,6 кв.м., загальною площею 243,6 кв.м. Підставою для реєстрації права власності є договір купівлі-продажу серія та номер 1036. Із довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №101406138 вбачається, що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Ганною Олегівною було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень стосовно того ж самого майна на підставі укладених між [PERSON] та [PERSON] договорів купівлі-продажу майна, а саме: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 37579923 від 14 жовтня 2017 року, відповідно до якого за громадянином [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер 7121583500:16:001:0501 загальною площею 0,2328 га розташовану за адресою: [ADDRESS] . Підставою для реєстрації права власності є договір купівлі-продажу серія та номер 1083. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 37579934 від 14 жовтня 2017 року, відповідно до якого за [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер 7121583502:11:002:0033 загальною площею 0,1016 га розташовану за адресою: Черкаська обл., Золотоніський район, с. Матвіївка. Підставою для реєстрації права власності є договір купівлі-продажу серія та номер 1086. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 37579920 від 14 жовтня 2017 року, відповідно до якого за [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер 7121583502:11:002:0508 загальною площею 0,25 га розташовану за адресою: [ADDRESS] . Підставою для реєстрації права власності є договір купівлі-продажу серія та номер 1080. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 37579912 від 14 жовтня 2017 року, відповідно до якого за громадянином [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] який складається з наступних частин: літ. А-2 - житловий будинок, літ. а - погріб, літ. Б - навіс, літ. В - сарай, літня кухня, літ. Г - погріб, 1,2 - огорожа, 3 - колодязь, 4 - свердловина, житловою площею 95,6 кв.м., загальною площею 243,6 кв.м. Підставою для реєстрації права власності є договір купівлі-продажу серія та номер 1077. У матеріалах справи наявний будівельний паспорт, виданий 09.08.2012р. відділом містобудування та архітектури Золотоніської районної державної адміністрації для забудови земельної ділянки та будівництва житлового будинку та господарської будівлі в [ADDRESS] замовником якого є [PERSON] .. На садибний (індивідуальний) житловий будинок 21.10.2015р. виданий технічний паспорт на ім`я [PERSON] .. Як вбачається з листів заступника начальника інспекції Держенергонагляду у Черкаській області від 20.11.2012р. та в.о. технічного директора ПАТ «Черкасиобленерго» від 13.11.2012р. за №6716 [PERSON] погоджено робочий проект будівництва в [ADDRESS] . За договором №497-02/22 від 18.09.2012р. [PERSON] отримав доступ до електричної мережі в с. Матвіївка Золотоніського району Черкаської області. Крім вказаного на ім`я [PERSON] видано паспорт на газове обладнання, встановлене за адресою: [ADDRESS] . Із позовної заяви вбачається, що позивач наполягає на тому, що вказане нерухоме майно було придбано (побудовано) за її кошти та кошти її батька. [PERSON] шляхом обману здійснив за собою реєстрацію і подальше відчуження житлового будинку та земельних ділянок без будь-якого погодження такого відчуження із позивачем. В подальшому [PERSON] уклав договори дарування та здійснив відчуження вказаного майна на користь своєї матері [PERSON] , яка здійснила продаж вказаного майна [PERSON] , а той продав таке майно [PERSON] чим порушено майнові права позивача, а тому позивач посилаючись на ч. 1-3, п`яту та шосту ст. 203 ЦК України та ст. 215 ЦК України просить визнати вказані правочини недійсними та скасувати записи про реєстрацію права власності за вказаними особами. Надаючи правову оцінку доводам позивача суд зауважує наступне. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що визначено в ст.., ст.. 15, 16 ЦК України. Отже, захисту підлягає не будь-яке цивільне право, а саме ті права, які порушені, невизнані або оспорені. Для застосування належного способу захисту права, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Статтями 12, 13, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також суд звертає увагу на принципи диспозитивності, які закріплені в ст. 13 ЦПК України та зауважує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Щодо доводів позивача про її участь у придбанні майна. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчать, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Дослідивши матеріали даної справи судом встановлено, що останні не містять жодного доказу участі позивача [PERSON] у придбанні зазначеного нею майна. Договори купівлі-продажу земельної ділянки №4887 від 09.08.2010р., №4897 від 09.08.2010р., договір купівлі-продажу житлового будинку №4884 від 09.08.2010р. на які посилається позивач у своїй позовній заяві до матеріалів даної справи не додано, про їх витребування відповідних вимог не заявлено. Матеріали справи не містять жодного підтвердження витрат [PERSON] на придбання вказаного майна, участі у будівництві нового будинку, витрат на придбання будівельних матеріалів, витрат та участі у розробленні проектної документації, тощо. Жодного доказу участі у придбанні чи будівництві вказаного вище майна [PERSON] , про якого вказує позивач у своїй позовній заяві, матеріали справи також не містять. Як вбачається з матеріалів справи саме [PERSON] отримував дозволи на початок виконання будівельних робіт, здійснював реєстрацію майна, оформлював право власності на земельні ділянки, тощо. Дані про реєстрацію відповідних прав на вказане вище майно за [PERSON] наведені нотаріусом у зазначених вище договорах дарування, що були укладені між [PERSON] та [PERSON] .. Наявність у [PERSON] та [PERSON] спільної дитини, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується доданим до матеріалів справи свідоцтвом про народження (серії [NUMBER] ) зазначених висновків не спростовують. Крім вказаного матеріали справи не містять жодних доказів ні факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , ні перебування останніх у шлюбних відносинах ні визнання вказаного майна власністю подружжя. Твердження позивача, що [PERSON] шляхом обману здійснив реєстрацію права власності на вказане майно за собою також не підтверджується жодними доказами. Щодо визнання договорів дарування та купівлі-продажу недійсними. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як встановлено судом вище на підставі договорів дарування №2481 від 11.12.2015р., №2488 від 11.12.2015р., №2505 від 15.12.2015р. та № 2504 від 15.12.2015р., які були укладені між [PERSON] та [PERSON] , за [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7121583500:16:001:0501, загальною площею 0,2328га, земельну ділянку з кадастровим номером 7121583502:11:002:0033 загальною площею 0.1016га та земельну ділянку з кадастровим номером 7121583502:11:002:0508, загальною площею 0,25 га., а також за нею зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 243,6 кв. м., житлова площа 95,6 кв. м., який розташовано по [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, сторони на виконання вказаного договору здійснили дії, за яких дарувальник передав у дар обдарованому належне йому на праві власності майно, й за наслідками яких обдарований прийняв майно у дар, та набув таке майно у власність, зареєструвавши своє право у встановленому законом порядку, що свідчить про те, що оспорюваний договір був укладений на реальне виконання. Статтею 331 ЦК України передбачено якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 4 ст. 334 ЦК України унормовано, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу земельної ділянки №1042 від 10.10.2017р.; купівлі-продажу земельної ділянки від 10.10.2017р. за №1045; купівлі-продажу земельної ділянки №1039 від 10.10.2017р. та договір купівлі-продажу житлового будинку №1036 від 10.10.2017р. На підставі вказаних договорів купівлі-продажу за [PERSON] було зареєстровано право власності на вказані вище земельні ділянки та житловий будинок, який розташовано по [ADDRESS] про що було внесено відповідні записи про державну реєстрацію права власності на вказане майно за [PERSON] .. При цьому суд повторно зауважує, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). В подальшому між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу земельної ділянки №1083 від 14.10.2017р.; купівлі-продажу земельної ділянки від 14.10.2017р. за №1086; купівлі-продажу земельної ділянки №1080 від 14.10.2017р. та договір купівлі-продажу житлового будинку №1077 від 14.10.2017р. На підставі вказаних договорів купівлі-продажу за [PERSON] було зареєстровано право власності на вказані вище земельні ділянки та житловий будинок, який розташовано по [ADDRESS] про що було внесено відповідні записи про державну реєстрацію права власності на вказане майно за [PERSON] .. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України). Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 522/23819/15-ц. Загальними вимогами чинності правочину є такі вимоги: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно сталося. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17. Разом із тим у своїй позовній заяві позивач вказуючи на недійсність зазначених вище правочинів посилається на ч. 1 ст. 203 ЦК України, тобто наполягає, що зміст правочину суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Однак позивачем не надано суду жодного належного доказу та не доведено жодної обставини, які б підтверджували чи вказували на наявність у змістах зазначених правочинів обставин, що суперечать нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Наведені у позовній заяві доводи позивача є не підтвердженими матеріалами справи, а також є припущеннями, які не можуть вплинути на факт дійсності укладеного спірного договору. Варто також зауважити, що і самих оспорюваних договорів купівлі-продажу сторонами надано не було, клопотання про їх витребування позивачем не заявлено. Частиною 6 ст. 203 ЦК України визначено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. У справі №391/11/17 про визнання недійсними договору купівлі-продажу житлового будинку Верховний Суд зазначив, що суди повинні виходити з того, чи мали неповнолітні діти право користування спірним будинком на момент укладення договору купівлі-продажу, та чи порушено в наслідок відчуження житлового будинку їх немайнові права (право користування зазначеним житлом). Позивач та [PERSON] мають спільну доньку - [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає, що визначено ч. 4 ст. 29 ЦК України. У статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Зазначене узгоджується з висновками, зробленими Верховним Судом у постанові від 06 травня 2019 року у справі № 639/5828/15-ц, провадження № 61-29627св18. Інформації щодо місця реєстрації чи місця проживання дитини в будинку по [ADDRESS] матеріали справи не містять. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, не було їх отримано і під час розгляду справи, що дитина на момент укладення спірної угоди взагалі коли-небудь проживала у вказаному будинку чи користувалася ним. Фактичне місце проживання дитини, якій на момент укладення [PERSON] та [PERSON] договору дарування не виповнилося десяти років невідоме, при цьому жодних відомостей про те, чи перебували сторони у шлюбі та чи проживали разом на час як придбання вказаного майна так і відчуження його матеріали справи не містять. З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин, які свідчать про те, що укладення спірних угод призвело до звуження прав малолітньої дитини, укладення спірного договору зменшило або обмежило її права та інтереси щодо жилого приміщення. За таких обставин посилання позивача на норми ч. 6 ст. 203 ЦК України є надуманим та не підтверджується жодними належними доказами. Щодо визнання незаконними та скасування рішень нотаріусів про державну реєстрацію прав та записів про право власності. Позивач просить визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловської Ганни Олегівни та рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Діонісьєвої Анжели Еглерівни про державну реєстрацію прав та записів про право власності на вказане майно за відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Підставою для скасування таких записів позивач вказує недійсність правочинів на підставі яких вони були вчинені. Надаючи правову оцінку вказаним вимогам суд зазначає наступне. Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952 від 01.07.2004 року. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Відповідно до висновку, викладеного Верховним Судом в постанові від 11.02.2020 р. у справі № 915/572/17, навіть якщо під час розгляду справи буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача. У відповідності п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації підлягає право власності. Відповідно п. 2 ч. 1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором може бути нотаріус. Відповідно до ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, яка набрала чинності 01.01.2016 року (надалі - Порядок). Цей Порядок визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Згідно з п. 40 Порядку державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком. Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на час укладення договору дарування між [PERSON] та [PERSON] ) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Станом на час подання позову до суду ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» була викладена у наступній редакції «У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав». Суд враховує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» було внесено зміни до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом виключення з неї положення про те, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Тим самим законодавець спростив процедуру захисту права власності та визначив, що скасування незаконного рішення про державну реєстрацію прав є належним та достатнім способом захисту права власності і не вимагає одночасного визнання права власності чи витребування майна, адже порушене право власності поновлюється автоматично в зв`язку із скасуванням незаконного запису. Суд також наголошує, що аналіз норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що державна реєстрація речового права - це акт офіційного визнання і підтвердження державою відповідного факту, але в дійсності - запис, фіксація явищ, обставин, фактів, які вже відбулися, з метою надання їм юридичної сили. Відсутність державної реєстрації речового права безпосередньо не впливає на юридичну чинність підстави, за якою воно було набуте особою, хоча й позбавляє таку особу можливості використовувати увесь комплекс відповідних правомочностей власності чи його частину. Законодавство нашої держави свідчить про те, що в Україні сам по собі факт державної реєстрації речового права не підтверджує абсолютність і цілковиту непорушність зареєстрованого права. Запис про проведену реєстрацію можна визнати дією, похідною від підстави виникнення в особи речового права, тому юридична чинність державної реєстрації не може вважатися безумовною, оскільки залежить від законності підстави, за якою в особи виникло право власності, що зареєстроване. Аналогічну правову позицію висловлено в постанові Верховного Суду від 09.02.2018р. у справі №906/538/16, згідно з якою, в силу положень наведеного Закону суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Всі реєстраційні дії, рішення та записи, які здійснюються чи приймаються державними реєстраторами, по суті носять технічний характер, направлений на виконання встановленого Законом та іншими нормативно-правовими актами порядку здійснення такої державної реєстрації, проте, не носять самостійного правовстановлюючого характеру та здійснюються на підставі саме наданих державному реєстратору відповідних правовстановлюючих документів. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що будь-яких конкретних доказів, що дії державного реєстратора (нотаріусів) щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень є незаконними та такими, що не відповідають нормам законодавства в сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно і, як наслідок, підлягають скасуванню, суду не надано і судом таких доказів не здобуто, у матеріалах справи відсутні будь-які докази відсутності документі, визначених нормами чинного законодавства, що не давало підстав державним реєстраторам вчиняти необхідні реєстраційні дії. Матеріалами справи не доведено, яким актам цивільного законодавства суперечить прийняте рішення про державну реєстрацію прав, що є підставою для визнання його незаконним і скасування, а тому для визнання незаконними та скасування вказаних рішень нотаріусів суд не вбачає підстав. Щодо обраного позивачем способу захисту прав. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19). Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц). При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 678/326/17. Обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює (постанова Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 522/23819/15-ц). Відсутність порушеного права позивача зі сторони відповідача, а відповідно і відсутність доказів щодо наявності порушеного права є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 16.06.2021р. у справі №751/968/18). Отже, із аналізу норм ЦПК України та практики Верховного Суду вбачається покладення обов`язку доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів саме на позивача. При цьому обраний позивачем спосіб захисту має бути повним та відповідати принципу відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду, а судовий захист має відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Разом із тим вивчивши матеріали даної справи, з урахуванням зазначених вище обставин суд вказує, що задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування та купівлі-продажу, стороною яких позивач не є, та скасування державної реєстрації права власності не призведе до поновлення прав позивача на вказане майно, які вона вважає порушеними, а тому вказані вимоги не є ефективним способом захисту, оскільки, навіть у разі задоволення, потребуватимуть додаткових заходів судового втручання. Як вбачається із змісту позовних вимог до предмета даного спору не входять вимоги щодо визнання права власності на вказані вище об`єкти нерухомого майна. Позивач, який поряд з іншими особами вважає себе власником майна, не позбавлений можливості захистити своє право власності в тому числі шляхом звернення до суду з відповідною вимогою про визнання права власності. Однак у даній справі суд не вправі вирішувати наявний між учасниками провадження спір про право власності. Встановивши наявність спору про право власності на спірні об`єкти, суд позбавлений можливості викладати у мотивувальній частині свого рішення висновки про належність спірного майна тій чи іншій особі на праві власності, оскільки такі висновки призведуть до фактичного вирішення спору, що може бути використано як встановлення факту під час розгляду інших спорів між сторонами (постанова Верховного Суду №920/1000/16 від 17.05.2018р.). Висновки суду стосовно відсутності доказів участі позивача [PERSON] у придбанні зазначеного нею майна стосуються саме даної справи оскільки суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, які містяться в матеріалах саме даної справи. Наявність у провадженні суду інших справ зазначених вище висновків не спростовує, оскільки судом можуть бути враховані тільки рішення, що набрали законної сили стосовно обставин по даній справі, які на час постановлення рішення суду по даній справі суду надані не були, із клопотаннями про зупинення провадження по даній справі сторони не зверталися. Отже позивач не надав належних та допустимих доказів підтверджуючих її права на вказані об`єкти нерухомості, тобто в даній справі не довела порушення своїх прав укладеними між відповідачами правочинами. Обраний позивачем спосіб захисту не може бути ефективним для захисту її майнових прав та інтересів та не призведе до відновлення її порушених прав. Обрання позивачем неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021р. у справі №916/1415/19, від 02.02.2021р. у справі №925/642/19 та від 06.04.2021 у справі №910/10011/19). Щодо вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішень та записів приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Павловської Г.О. про скасування обтяження (арешт нерухомого майна), суд зазначає наступне. Відповідно до вимог статті 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просила суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Однак із даних позовних вимог незрозуміло, який спосіб захисту своїх порушених прав обрано позивачем та за яких саме обставин заявляються вказані позовні вимоги. Матеріали справи не містять викладення обставин якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Так із позовної заяви неможливо встановити яке саме рішення приватного нотаріуса оскаржується, яке обтяження було застосовано до такого майна, про що була згадана в позовній заяві ухвала суду, в рамках якої справи вона була постановлена, тощо. Матеріали справи не містять жодних доказів, що підтверджують вказані обставини. Відтак такі позовні вимоги є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Крім вказаних обставин суд також зазначає, що у грудні 2017р. [PERSON] діючи через свого представника [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності та витребування майна, розгляд якого здійснювався у справі №695/3685/17. Предметом спору по цій справі є той же будинок та ті ж земельні ділянки, на які [PERSON] просила визнати право власності та витребувати їх від добросовісного набувача [PERSON] на свою користь. У цій справі суд дійшов висновку про те, що позивачем за первісним позовом ( [PERSON] ). не доведено належними, достатніми та допустимими доказами підстав для задоволення її позовних вимог, а тому у задоволенні позову відмовлено. Дане рішення суду апеляційною інстанцією залишено без змін, на час розгляду цієї справи рішення суду у справі № 695/3685/17 набрало законної сили, а тому на підставі ст. 82 ЦПК України враховується судом. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)), ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа Проніна проти України, № 63566/00 § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію їх обґрунтованості. Ураховуючи зазначене, суд вважає, що судом в повній мірі надано оцінку доводам позивача та досліджені усі докази, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Оскільки позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, факту порушення її прав чи інтересів з боку відповідачів укладенням спірних договорів, а також того що в момент вчинення правочину сторонами недодержано норми ст.. 203, 215 ЦК України, враховуючи положення ст.. 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі. Згідно частин 1, 6 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд у задоволенні позовних вимог позивачу відмовляє, то витрати позивача , пов`язані з розглядом даної справи слід залишити за рахунок останньої.

Outcome: dismissed