Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування позову зазначив, що 14.06.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Комунарськогораи?онного суду м. Запоріжжя від 29.10.2021 по справі № 333/5633/21, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. У зв`язку з початком 24.02.2022 року військової агресії Росіи?ської Федераціїпроти Украі?ни, позивач переі?хав на постіи?не місце проживання до м. Чернівці, де винаи?няв квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідач лишилася проживати в м.Запоріжжя, а їх дитина разом з бабусею та дідусем (батьками позивача) виїхала в Німеччину з міркувань безпеки. В 2023 році, у зв`язку з тим, що дитина просилася повернутися до батька, і?і? було повернуто в Украі?ну. Влітку 2023 року позивач разом з дитиною взяті на облік внутрішньо переміщених осіб за адресою: [ADDRESS] та проживають разом. З того часу, самостійним вихованням і утриманням дитини займається [PERSON] . Відповідач немає можливості заи?матись вихованням та утриманням дитини та залишається проживати в м. Запоріжжі. Позивач самостіи?но заи?мається вихованням та утриманням дитини, забезпечує сина матеріально та піклується про нього, контролює стан здоров`я дитини, забезпечує сину комфортні умови життя, належні умови для проживання, розвитку, навчання, відпочинку. Окрім сина іншоі? сім`і? не має, тому повністю присвячує себе дитині. Відповідач дитиною не цікавиться, не проявляє бажання з ним зустрітись, а також ніяким чином не піклується про дитину, не утримує матеріально і не приймає участі у забезпеченні потреб дитини. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд встановити факт самостіи?ного виховання та утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , його батьком [PERSON] , а також факт проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] за адресою батька, а саме: [ADDRESS] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.12.2024 у вказаній справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його присутності, просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про визнання позову, просила розглядати справу за її відсутності. Представник третьої особи Служби у справах дітеи? Чернівецькоі? міськоі? ради в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без їх присутності, просила винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно, серіі? [NUMBER] від 24.02.2023 року. Рішенням Комунарського раи?онного суду м. Запоріжжя від 29.10.2021 року в цивільніи? справі № 333/5633/21 шлюб між [PERSON] \~та [PERSON] було розірвано. Рішення суду набрало законноі? сили 30.11.2021 року. Згідно із довідками № 7726-5002894182, № 7726-5002894226 від 02.08.2023 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, місце проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] ; фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] . Відповідно до довідки Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ентузіастів 11» від 22.08.2023 року, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Згідно із актом обстеження житлово-побутових умов, складеного Службою у справах дітеи? Чернівецькоі? міськоі? ради, [PERSON] ,1987 р.н., [PERSON] , 2014 р.н., проживають за адресою: [ADDRESS] . Для дитини наявна окрема кімната, в якій наявне місце для сну, навчання. Наявний одяг відповідно до віку та сезону. Відповідно до висновку про стан здоров`я, фізичнии? і розумовии? розвиток дитини, виданого ТОВ «Базисмед», під час медичного обстеження [PERSON] , [INFO] , місцем проживання дитини також зазначно адресу: [ADDRESS] . Згідно із довідкою Чернівецького ліцею № 13 Чернівецькоі? міськоі? ради від 23.08.2023 року за № 461 [PERSON] , [INFO] , навчається у 4-А класі Чернівецького ліцею № 13 Чернівецькоі? міськоі? ради. Відповідно до характеристики, виданої директором [PERSON] та класним керівником Кожукар Т. Чернівецького ліцею № 13 Чернівецькоі? міськоі? ради № 33 від 29.01.2024 року, [PERSON] , [INFO] , поступив на навчання у четвертии? клас Чернівецького ліцею № 13 01.09.2023 року за заявою батька - [PERSON] . За період навчання зарекомендував себе як старанний учень. [PERSON] проживає з батьком [PERSON] . Батько приділяє належну увагу навчанню і вихованню сина, відвідує батьківські збори, приймає активну участь у житті школи та класу. Згідно із довідкою про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин № 232 від 31.01.2024 року, виданою за формою № 100-2/о, у [PERSON] , [INFO] , психіатричні, у тому числі спричинені вживанням психотропних речовин, протипоказання для батьківських обов`язків відсутні. Відповідно до\~листа [INFO] №\~ВО/1325/2\~від 15.02.2024\~року та\~тимчасового посвідчення\~військозобов`язаного №\~5162/16\~від 11.05.2024\~року,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~перебуває на\~обліку [INFO] і\~має право\~на відстрочкувід\~призову на\~військову службу\~під час\~мобілізації на\~підставі абз.\~5\~ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (чоловік, який самостійно виховує дитину віком до 18 років) безтерміново. Згідно із\~листом [INFO] №\~10/15168\~від 05\~грудня 2024\~року,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~РНОКПП:\~ [NUMBER] \~перебуває на\~обліку у\~ [INFO] ,\~останньому повідомлено,\~що оскільки\~рішення суду\~в цивільній\~справі щодо\~захисту немайнових\~прав на свободу пересування, лікування та навчання [PERSON] \~та його\~дитини не\~може вплинути\~на права\~та обов`язки\~ [INFO] ,\~тому не\~вбачають необхідності\~у залученні\~до справи третьою особою [INFO] . 18.12.2024 року [PERSON] надала суду заяву про визнання позову у цивільній справі № 331/7396/24, в якій зазначила, що погоджується із доводами, викладеними в позовній заяві, підтверджує той факт, що дитина проживає разом з позивачем, перебуває на його самостійному вихованні та утриманні, просила суд прийняти заяву про визнання позову по цивільній справі № 331/7396/24 та долучити до матеріалів справи. Відповідач в порядку положень ст.49, 206 ЦПК України має право визнати позов. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст.\~206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з положеннями частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спорів про визначення місця проживання (фізичну опіку та контроль) підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів тощо; (5) бажання дитини. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновки органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч.1, 2, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyondreasonabledoubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Таким чином, як встановлено судом позивач та відповідач мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з батьком та перебуває на теперішній час на його самостійному вихованні та утримані. Однак, у позивача виникає необхідність вирішення питання щодо юридичної фіксації факту спільного проживання, самостійного виховання та утримання малолітньої дитини, оскільки в подальшому виникають обставини у необхідності оформлення документів для допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків, переміщення позивача і його дитини, зняття та реєстрації місця проживання. Пунктами 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою ВерховноїРадиУкраїнивід 27лютого 1991року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У частинах першій-третій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, при розгляді подібних справ насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц). Враховуючи встановлені обставини, підтверджені доказами, беручи до уваги місцепроживання матері, відсутність бажання та можливості матері проживати разом з дитиною, займатися утриманням та вихованням сина, протягом тривалого часу, визнання відповідачем позову, враховуючи інтереси дитини, оцінюючи сукупність доказів в цілому, які підтверджують юридичні факти спільного проживання дитини з батьком, самостійого виховання та утримання дитини батьком, суд дійшов висновку про доцільність встановлення факту спільного проживання, самостійного виховання та утримання [PERSON] свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що матір дитини у разі встановлення факту самостійного виховання дитини батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування чи за рішенням суду. Враховуючи вищевикладене, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів та те, що встановлення вищезазначеного факту необхідно позивачу для використання його права на отримання допомоги на дитину, переміщення, зняття та реєстрації місця проживання, суд вважає, що позов слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved