Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

30.07.2024 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . До дня смерті вона проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з: 7/8 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірним будівлями по [ADDRESS] ; однокімнатна квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] не склала заповіту. Єдиними спадкоємцями першої черги є її діти - позивач та відповідач по справі. 02.05.2012 року позивач з братом звернулися із заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Мігунова С.О., у зв`язку з чим було відкрито спадкову справу № 13/2012. 19.09.2012 року між позивачем та його братом [PERSON] було укладено Договір про розподіл спадкового майна щодо спадщини. Згідно умов даного договору було домовлено та вирішено, що 7/8 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірним будівлями розташований за адресою: [ADDRESS] перейде у власність позивачу, а однокімнатна квартира розташована за адресою: [ADDRESS] за законом перейде у власність [PERSON] . Інша 1/8 частка у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірним будівлями по [ADDRESS] належала [PERSON] , який приходиться батьком матері позивача, тобто його діду. При посвідченні Договору про розподіл спадкового майна нотаріус не зміг включити до частини спадщини [PERSON] дану 1/8 частку житлового будинку з надвірними будівлями, у зв`язку з тим, що [PERSON] за життя не оформила своє право власності на цю частку нерухомого майна після смерті свого батька. [PERSON] помер [INFO] . До дня смерті він проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , за життя заповіту не склав. [PERSON] є спадкоємицею першої черги. Спадщину після смерті батька вона прийняла шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки розпорядилася особистими речами свого батька, будучи співвласником житлового будинку, здійснювала заходи щодо утримання нерухомості, сплати комунальних послуг, ремонту будинку та обробку присадибної земельної ділянки. За життя вона не оформила своїх спадкових прав на належну [PERSON] 1/8 частку домоволодіння. З приводу оформлення спадщини на 1/8 частину вищезазначеного житлового будинку позивач звернувся до державного нотаріуса Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Балашової В.М., яка надала йому Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.09.2017 року, згідно якої [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/8 частку у праві спільної часткової власності, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа, який посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно та відсутністю доказів на підтвердження факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] . Назва вулиці Успенського в процесі перейменування змінена на - вулиця Віри Білай. З цих підстав позивач змушений звернутись до суду та просить визнати за ним, право власності на 1/8 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] . Ухвалою про відкриття провадження від 11.09.2024 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.27-28). 13.01.2025 року на адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягає в повному обсязі (а.с.42). 13.01.2025 року на адресу суду від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, проти позовних вимог не заперечує (а.с.45). Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Згідно ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч.3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст. 206, 207 цього Кодексу. Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. На підставі ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Як встановлено судом, [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 23.01.2012 року, актовий запис про смерть №128 (а.с.6). Заповіту за життя вона не склала. Ч. 2 ст. 1223 ЦК України передбачає, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями першої черги є її діти - [PERSON] та [PERSON] . Факт родинних відносин підтверджується копіями їх свідоцтв про народження (а.с.13, 16). В передбачений законом 6-місячний строк з часу відкриття спадщини позивач та відповідач звернулися із заявами про прийняття спадщини після смерті матері до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Мігунова С.О., у зв`язку з чим було відкрито спадкову справу № 13/2012, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадкові реєстрі (а.с.7). 19.09.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про розподіл спадкового майна щодо спадщини, яка залишилась після смерті матері [PERSON] , який було посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О., реєстровий № 1259 (а.с.8). Згідно умов даного договору 7/8 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірним будівлями розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом перейшов у власність [PERSON] , а однокімнатна квартира розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом перейшла у власність [PERSON] . На підставі вищезазначеного договору позивач отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.09.2012 року, яким було посвідчено його право власності на 7/8 часток у праві спільної часткової власності на вище згаданий на житловий будинок з надвірним будівлями (а.с.9). Інша 1/8 частка у праві спільної часткової власності на даний будинок з надвірним будівлями належала [PERSON] на підставі умови на право забудови від 23.12.1940 року, реєстраційний №4817, що підтверджується довідкою КП «Нікопольське МБТІ» за №917 від 04.06.2018 року (а.с.11). [PERSON] є батьком [PERSON] . Їх родинні відносини підтверджені свідоцтвом про народження [PERSON] , серія [NUMBER] (а.с.14) та свідоцтвом про одруження між [PERSON] і [PERSON] , серія [NUMBER] (а.с.15). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим 03.07.1985 року (а.с.5). До дня смерті проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Цивільний кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року. Спірні правовідносини, які виникли до 01.01.2004 р. регулюються нормами Цивільного кодексу УРСР (України) 1963 року. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Оскільки заповіту [PERSON] не склав, тому спадкування відбувалось за законом. Ч. 1 ст. 529 ЦК України 1963 року передбачає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Спадщину [PERSON] прийняла відповідно до правила п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963 року шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки розпорядилася особистими речами свого батька, будучи співвласником житлового будинку, здійснювала заходи щодо утримання нерухомості, сплати комунальних послуг, ремонту будинку та обробку присадибної земельної ділянки. За життя вона не оформила своїх спадкових прав на належну [PERSON] 1/8 частку у праві спільної часткової власності на вище згаданий житловий будинок з надвірним будівлями. Позивач, в свою чергу звернувся до державного нотаріуса Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Балашової В.М., яка Постановою від 14.09.2017 року відмовила йому у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа, який посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно та відсутністю доказів на підтвердження факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] (а.с.4). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На підставі викладеного вище, суд вважає, що позивач має право на спадкування майна, що залишилося після смерті його матері, але не може реалізувати своє право з вищевказаних причин. Дослідивши надані позивачем докази, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного й у відповідності з ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 529, ч. 2 ст. 548, п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963 року, п. 1 ч. 2 ст. 16, ст. 392, ст. 1261, 1268,1296 ЦК України, суд -

Outcome: approved