Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-05 00:00:00

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2024 року в цій справі задоволено позов [PERSON] та визнано недійсним договір оренди квартир [ADDRESS] , укладений 16 березня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] ; усунуто [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] із цієї квартири без надання їй іншого житлового приміщення, а також розподілено судовий збір. При ухвалені цього рішення питання щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу не вирішувалося. 05 грудня 2024 року через систему «Електронний суд» представником позивача - адвокатом Куцим Р. А. була подана заява про ухвалення додаткового рішення у справі щодо розподілу витрат на правничу допомогу та поновлення строку для подання цих доказів. Обґрунтовуючи заяву, адвокат вказує, що суд ухвалював рішення у відсутність учасників справи, рішення він отримав 03 грудня 2024 року, про ухвалення рішення 29 листопада 2024 року він не знав, а тому просить поновити строк для подання доказів та розподілити витрати на правничу допомогу в розмірі 10899,00 грн. При цьому надав угоду з адвокатом на правничу допомогу від 25 травня 2024 року, акт про надані послуги від 05 грудня 2024 року та квитанцію №31 від 05 грудня 2024 року про оплату 10889,00 грн. У судове засідання учасники справи не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце судового засідання. Однак представником позивача подана суду заява, в якій просив провести розгляд заяви у його відсутність та відсутність позивача, заяву підтримує в повному обсязі та просить її задовольнити, стягнути з [PERSON] на користь позивача витрати на правничу допомогу. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце судового засідання. Дослідивши заяву та надані докази, суд дійшов наступного. Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Цей принцип впроваджено з метою забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Для реалізації згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу визначено такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомог; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат. Згідно з ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України). З матеріалів справи судом установлено, що позивач, звертаючись до суду, в прохальній частині просив стягнути з відповідача всі судові витрати. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області в справі №127/25889/24 ухвалене 29 листопада 2024 року. Отже, п`ятиденний строк з дати ухвалення у цій справі спливає 04 грудня 2024 року. З клопотанням про ухвалення додаткового рішення у справі та доказами понесених судових витрат на правничу допомогу позивач звернувся 05 грудня 2024 року, тобто з пропуском строку, встановленого ч. 8 ст. 141 ЦПК України. В клопотанні про ухвалення додаткового рішення позивач просив поновити строк для подання доказів на підтвердження витрат на професійну правову допомогу та зазначав, що суд розглянув справу у відсутність учасників справи та 29 листопада 2024 року ухвалив рішення у справі. Про ухвалення рішення представник позивача дізнався лише 03 грудня 2024 року, отримавши його копію в особистому кабінеті в системі "Електронний суд" у справі, що підтверджується відповідним повідомленням. Крім того, рішення було підписане електронним підписом 02 грудня 2024 року. За таких обставин, позивач та його представник не могли знати про рішення суду та відповдіно подати докази витрат на правничу допомогу. Згідно зі статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених ЦПК України. Отже, вирішуючи це питання, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, має оцінити на предмет поважності причини пропуску встановленого законом процесуального строку, і в залежності від встановленого - вирішити питання про поновлення або відмову у поновленні цього строку (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 910/22695/13). ЦПК України не встановлено неможливості поновлення пропущеного процесуального строку для подання стороною доказів на підтвердження розміру судових витрат у зв`язку з розглядом справи (схожий за змістом правовий висновок наведений у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2019 року у справі № 910/6298/19, від 24 грудня 2019 року у справі № 909/359/19, додатковій постанові Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 908/3326/19, від 20 березня 2024 року в справі №761/1657/21). Отже, у разі поважності причин пропуску учасником справи строку на подання до суду доказів на підтвердження витрат на професійну правову допомогу, суд має повноваження на поновлення такого процесуального строку. Як слідує з матеріалів справи копія вказаного рішення суду направлена сторонам як на електронну адресу, так і засобами поштового зв`язку 02 грудня 2024 року. На електронну адресу представника позивача рішення доставлене 02 грудня 2024 року о 12.16 год, а до електронного кабінету - 03 грудня 2024 року о 04.25. Відповідно до ч. 6 ст. 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє (ч. 7 ст. 272 ЦПК України). Оскільки рішення суду доставлено до електронного кабінету представника позивача у 03 грудня 2024 року, то, з огляду на зазначені вище приписи законодавства, вважається, що воно вручене позивачу 03 грудня 2024 року. Тобто, позивач із заявою про ухвалення додаткового рішення звернувся у максимально короткий строк після того, як дізнався про результати розгляду справи, саме через 2 дні. На підставі викладеного, враховуючи, що справа розглядалася в порядку письмового провадження у відсутність учасників справи, рішення суду є таким, що вручене позивачу 03 грудня 2024 року, а із заявою про ухвалення додаткового рішення позивач звернувся у максимально короткий строк після отримання копії судового рішення, а саме 05 грудня 2024 року, разом з клопотанням про поновлення пропущеного процесуального строку, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів представника позивача та наявність правових підстав для поновлення строку для подання доказів на підтвердження витрат на професійну правову допомогу. Щодо самих витрат, то слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). За змістом ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в ч. 4 ст. 62 ЦПК України. За положеннями п. 4. ст. 1, ч. 3, 5 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis § 268 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Пунктами 1, 2, 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Визначаючись із розподілом витрат на правничу допомогу, суд враховує, що позивач скористався допомогою адвоката, про що свідчить угода з адвокатом на правничу допомогу від 24 травня 2024 року. Зі змісту п. 4.1 цього договору за послуги надані адвокатом, замовник сплачує виконавцю гонорар (винагороду) визначеному у розмірі 40 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який встановлений станом на 01 січня кожного поточного року в якому надавалися послуги адвокатом, за годину його роботи, на підставі підписаного сторонами акту про надані послуги на професійну правничу допомогу адвоката. Також замовник сплачує виконавцю додатковий гонорар («гонорар успіху») у розмірі 20 відсотків від ціни позову за досягнутий адвокатом результат у справі (повне або часткове задоволення судом позову). Згідно акту про надані послуги на професійну правничу допомогу адвоката від 05 грудня 2024 року, відповідно до договору про надання правової допомоги від 24 травня 2024 року адвокат Куций Р. А. та [PERSON] погодили обсяг наданих юридичних послуг, виконаних адвокатом робіт, зокрема: надання правової інформації та консультації з питань прав як співвласника квартири, роз`яснення правових підстав для звернення до суду за захистом його прав, аналіз письмових доказів для позову - 3 год., підготовка та складення позовної заяви, направлення цінним листом з описами копій позову з додатками всім учасникам справи - 5 год, надання консультації та роз`яснень, пов`язаних із участю позивача в судовому засіданні, участь в одному судовому засіданні - 1 год. Всього витраченого часу адвоката у справі № 127/25889/24 - 9 год. 00 хв. Цим актом також визначений розрахунок гонорару (винагорода) адвокату, враховуючи мінімальний прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 2024 рік, що загалом становить 10899,00 грн. Сплата цієї суми підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №31 від 05 грудня 2024 року на суму 10899,00 грн. З огляду на надані представником позивача докази, ухвалене судом 29 листопада 2024 року рішення про задоволення позову суд вважає, що існують підстави для розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем. Суд звертає увагу, що позивач не зазначив попередній розрахунок витрат, але про розподіл витрат зазначав в позовній заяві, надалі подав докази їх понесення, вони були направлені іншій стороні та остання не була позбавлена можливості підготуватися до спростування витрат, тому суд не вбачає порушення принципу змагальності. Суд, проаналізувавши надані послуги, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, дійшов висновку, що відображена у наданих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) відповідає критерію розумності, заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та, зважаючи на відсутність заяв іншої сторони щодо неспівмірності таких витрат, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 10899,00 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу. Зважаючи, що у цій справі обидва відповідачі є належними відповідачами, а норми чинного законодавства не передбачають солідарного обов`язку щодо відшкодування судових витрат, тому з кожного із відповідачів на користь позивача підлягає стягненню по 5449,50 грн. Суд зважає, що за умовами угоди з адвокатом на правничу допомогу від 24 травня 2024 року сторонами узгоджувалася сплата адвокату певного гонорару успіху за досягнутий ним результат у справі у визначеному розмірі. Однак у заяві про ухвалення додаткового рішення про його стягнення не заявлялося. На підставі викладеного та

Outcome: approved