Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-09 00:00:00

Позивач по справі [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Шевчук Д.О. звернувся до Ківерцівського районного суду Волинської області з цивільним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - орган опіки та піклування виконавчого комітету Цуманської селищної ради про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що позивач по справі [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 25 березня 2011р. в судовому порядку рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області було розірвано. За час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі у них народилась дочка - [PERSON] , [INFO] . Коли дитині виповнився один рік, відповідач по справі [PERSON] залишила її разом із позивачем по справі [PERSON] та поїхала проживати до своєї матері. До моменту звернення до суду з даним цивільним позовом неповнолітня [PERSON] проживає разом із батьком, який самостійно займається її навчанням, дозвіллям, розвитком, матеріальним забезпеченням, здоров`ям та утриманням. Відповідачка по справі [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям дитини, не відвідує дочку за місцем її проживання, не відвідує навчальний заклад у якому дитина навчається, навчанням та успішністю дитини не цікавиться ,фінансово не допомагає утримувати дитину. Крім того зазначає, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 12.02.2013р. з відповідачки по справі [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 380 грн. щомісячно, починаючи від дня подачі позову до суду - 12.12.2012 року і до досягнення дитиною повноліття. Заборгованість відповідача по справі [PERSON] зі сплати аліментів за вищезазначеним рішенням суду, станом на час звернення до суду з даним цивільним позовом становить 125 561 грн. 90 коп. Свідоме та тривале нехтування відповідачкою по справі своїми батьківськими обов`язками відносно дитини є підставою для позбавлення її батьківських прав. За вищевказаних обставин, просить суд позбавити відповідача по справі [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] . Крім того, у зв`язку із тим, що відповідачка по справі [PERSON] є працездатною, має задовільний стан здоров`я, що свідчить про те, що має реальну можливість надавати належну матеріальну допомогу на утримання дитини, враховуючи інтереси дитини, яка росте, розвивається та потребує значно більших витрат, а ніж визначених рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 12.02.2013р., яким з відповідачки в користь позивача стягуються аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 380 грн. щомісячно. Просить суд збільшити розмір аліментів визначених вищевказаним рішенням суду, які стягуються з відповідача в користь позивача з 380 грн. до 2000 грн. щомісячно. Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 25.10.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 04 грудня 2024р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача по справі [PERSON] - адвокат Шевчук Д.О. подала до суду клопотання про підтримання позовних вимог, просить позов задовольнити, розгляд справи проводити у відсутності сторони позивача, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка по справі [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду справи, як в підготовче засідання (а.с. 41, 44-45) так і в судові засідання (а.с. 64-68) не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов не подала, хоча ухвала разом із матеріалами позовної заяви та судовою повісткою вчасно та з додержанням вимог процесуального закону направлялись за місцем її реєстрації (проживання), однак поштова кореспонденція повернулася на адресу суду з відміткою уповноваженої особи «Укрпошти» «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання». У разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Дана позиція узгоджується з висновком Верховного Суду у справі № 2-6236/11 (постанова Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.06.2021 року). Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. З гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Зважаючи на те, що судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідача по справі [PERSON] про розгляд справи, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - служби у справах дітей та сім`ї Цуманської селищної ради Луцького району Волинської області в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд даної цивільної справи у його відсутності, щодо задоволення позову не заперечив. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, за згодою сторони позивача та у відсутності відповідача в порядку ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що сторони по даній цивільній справі перебували у шлюбі, який було зареєстровано 05.03.2008р. Сильненською сільською радою Ківерцівського району Волинської області за актовим записом №1, який в подальшому рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 25.03.2011р. було розірвано. Рішення суду набрало законної сили (а.с. 8). З копії свідоцтва про шлюб серії від 17.08.2012р. вбачається, що відповідач по справі [PERSON] зареєструвала новий шлюб та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 18). З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06.06.2008р. вбачається, що позивач по справі [PERSON] та відповідачка по справі [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). З довідки про склад сім`ї Цуманської селищної ради Луцького району Волинської області №89 від 24.09.2024р. вбачається, що позивач по справі [PERSON] , разом із своєю матір`ю [PERSON] та неповнолітньою дочкою [PERSON] зареєстровані та проживають в [ADDRESS] (а.с. 11, 14). З копії рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 12.02.2013р. у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи Служба у справах дітей Маневицької районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Ківерцівської районної державної адміністрації, про зміну місця проживання малолітньої дитини (судова справа №0305/3257/2012, провадження №2/0158/25/2013), яке набрало законної сили вбачається, що з відповідачки по справі [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 380 (триста вісімдесят) грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду - 13.12.2012 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 12-13). За результатами розгляду вищевказаної цивільної справи Ківерцівським районним судом Волинської області видано виконавчий лист №0305/3257/2012 який пред`явлено до виконання до Державної виконавчої служби. З розрахунку заборгованості Маневицького ВДВС у Камінь-Каширському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зі сплати аліментів за вищевказаним рішення суду вбачається, що заборгованість відповідачом по справі [PERSON] зі сплати аліментів за рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 12.03.2013р. (судова справа №0305/3257/2012, провадження №2/0158/25/2013) станом на серпень 2024р. становить 125 561 грн. 90 коп. (а.с. 19-23). З довідки Сильненського ліцею Цуманської селищної ради Луцького району Волинської області №25 від 30.09.2024р. та довідки Цуманської селищної ради №61 від 27.09.2024р. вбачається, що неповнолітня [PERSON] навчається у 11 класі Сильненського ліцею Цуманської селищної ради де зарекомендувала себе з позитивної сторони, приймає активну участь у громадському житті ліцею, бере активну участь у позакласній та позашкільній роботі. Батько учениці [PERSON] приділяє належну увагу навчанню та вихованню доньки, постійно бере участь в батьківських зборах класу та школи. Мати учениці [PERSON] - [PERSON] не цікавиться навчальним процесом та успішністю дочки, участі у її вихованні не приймає (а.с. 15, 17). Згідно актів обстеження побутових умов проживання позивача по справі [PERSON] від 14.02.2022р., 01.06.2022р., 23.03.2023р. 03.05.2024р. комісією Цуманської селищної ради встановлено, що умови утримання батьком дитини [PERSON] - неповнолітньої [PERSON] , [INFO] є відмінними, остання має власну кімнату, забезпечена усім необхідним шкільним приладдям, одягом та взуттям. У будинку прибрано, одяг та особисті речі перебувають в порядку та чистоті. З вказаних актів також встановлено, що неповнолітня [PERSON] з 1-го року свого життя проживає разом із своїм батьком [PERSON] , матір дитини участі у її вихованні не бере та матеріально не допомагає (а.с. 55-58). Відповідно до висновку служби у справах дітей та сім`ї Цуманської селищної ради Луцького району Волинської області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини - [PERSON] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Цуманської селищної ради №192 від 28.11.2024 року та з врахуванням інтересів неповнолітньої дитини, визнано за доцільне позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 53-54). Спірні правовідносини з приводу позбавлення батьківських прав, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в главі 13 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). За ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18). Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей є підставою для позбавлення їх батьківських прав щодо дітей. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За змістом роз`яснень, викладених у п. 15, 16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01 листопада 2017 року у справі № 211/559/16-ц). В ході розгляду даної цивільної справи встановлено, що відповідачка по справі - [PERSON] матеріально дитину не забезпечує, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не цікавиться її навчанням, підготовкою до самостійного життя, що негативно впливає на фізичний та психологічний розвиток дитини, як складову виховання; не спілкується з дитиною; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Тобто, судом встановлено, що [PERSON] свідомо ухиляється від утримання та виховання своєї дитини і свідомо нехтує своїми обов`язками, перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачу по справі ніхто не створює. На думку суду, позивачем доведено обставини свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, а також ту обставину, що така поведінка відповідачки ставить під реальну загрозу фізичний, психологічний, моральний, духовний тощо розвиток дитини. За таких обставин зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як свідоме ухилення відповідача від виховання своєї дитини, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. Варто також зазначити, що у відповідності до вимог ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Щодо позовної вимоги про збільшення розміру аліментів суд зазначає наступне. Згідно з вимогами статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У ч. 1 ст. 192 Сімейний кодекс України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення стану здоров`я особи з якої стягуються аліменти або особи, яка отримує аліменти та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. На думку суду, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, отримувача аліментів та неповнолітньої дитини, при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. До інших обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення розміру аліментів, на думку суду, слід віднести вимоги ч. 2 ст. 182 СК України (внесені змінами Законом № 2901-IV від 22.09.2005 року, № 2037-VIIIвід 17.05.2017 року), відповідно до яких встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст.ст. 183, 184 СК України суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі. Таким чином, підстави визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі визначається з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено у 2025 році прожитковий мінімум на одну особу для дітей віком від 6 до 18 років становить 3196 грн. Окрім того, відповідачка не позбавлена обов`язку утримувати свою неповнолітню дитину. При збільшенні розміру аліментів суд враховує матеріальний стан позивача, ріст цін на продукти харчування і товари першої необхідності та збільшення потреб дитини, у зв`язку із її розвитком, стан здоров`я дитини і такі обставини, на думку суду, є суттєвими та відіграють значну роль у житті, отримувача аліментів на неповнолітню дитину. Відповідачка по справі [PERSON] є працездатною особою, відзиву на позовну заяву не подала, щодо задоволення позову не заперечила, має значну заборгованість зі сплати аліментів призначених на підставі рішення суду, а тому заявлені позовні вимоги щодо збільшення розміру аліментів є підставним та такими, що підлягають до задоволення. Згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір в сумі 1211,20 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved