Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

23.01.2020 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача про визнання заповіту, складеного [PERSON] в травні 2018 року на корсить [PERSON] - недійсним, посимлаючись на підстави недійсності правочину, встановлену ст. 225 ЦК України. В обгрунтування позову посилався на те, що проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини за адресою [ADDRESS] . Після смерті тітки він звернувся з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, проте нотаріусом йому було повідомлено про наявність заповіту на ім`я відповідача. Проте , є підстави вважати, що волевиявлення заповідача [PERSON] не було вільним і не відповідало її волі, оскільки на час складання заповіту у травні 2018 р. вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Починаючи з травня 2017 року його тітка (Заповідач) та дядько проживали разом з ним та його сім`єю за адресою [ADDRESS] . Вони самі запропонували йому переїхати до них та доглянути їх в старості, оскільки усі інші родичі не погоджувалися доглядати стареньких посилаючись на власні проблеми. Він завжди прихильно ставився до материної сестри та її чоловіка тому погодився на цю пропозицію, для чого продав свій бізнес за кордоном та разом із сім`єю переїхав до них. В свою чергу тітка й дядько 11.07.2017 р. запросили нотаріуса та склали заповіти, в яких його як рідного племінника було визначено спадкоємцем усього їхнього майна. Весь цей час він дбав про стареньких, займався домашнім господарством та веденням сімейного бізнесу дядько передав йому автомайстерню, яка на той момент була в запущеному стані, так само як будинок та домогосподарство. Останні роки свого життя тітка [PERSON] дуже хворіла. Особливо після смерті свого чоловіка [PERSON] . Вона впала в глибоку депресію, страждала на постійні головні болі, підвищений артеріальний тиск. Почалися проблеми із психікою: вона скаржилася на видіння, необґрунтовані страхи, постійно про все забувала. Заповідач постійно потребувала лікування та догляду, що в повному обсязі було забезпечено за його рахунок. Так, 21.02.2018 р. за направленням лікаря-невропатолога [PERSON] пройшла обстеження, а саме: було зроблено магнітно-резонансну томограму головного мозку (МРТ), на підставі якого лікарем-невропатологом поставлено діагноз щодо розповсюдженого церебрального атеросклерозу, що призвів до захворювання мілких сосудів Саме в цей час [PERSON] було зроблено оспорюваний заповіт. У період складання даного заповіту вона виявляла ознаки тривалого важкого психічного розладу, обумовленого, комплексом наявних у неї «кістозно-гліозних змін в підкоркових структурах головного мозку та дифузних гліозних змін півкуль головного мозку осередково-зливного характеру на фоні хронічного порушення мозкового кровообігу, тобто церебрального атеросклерозу», що позбавляло її на вказаний період часу здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними. Окрім того, [PERSON] страждала й на ряд інших досить тяжких захворювань. Відповідно до висновків лікаря терапевта та невропатолога, на обліку у яких багато років знаходилася Заповідач, «пацієнтка страждала на серцево-судинні захворювання близько 15 років, у зв`язку з чим неодноразово проходила лікування». В липні 2018 року у тітки [PERSON] було виявлено рак ободової кишки. 10 липня 2018 року їй було зроблено операцію. Усі витрати на дане лікування, як й на лікування усіх інших захворювань було понесено ним. Після операції тітці був потрібен особливий догляд, який також було забезпечено його зусиллями. Він та його дружина весь цей час доглядали за хворою тіткою. У певні періоди доводилося запрошувати та оплачувати послуги з догляду за хворою медичній сестрі та іншим особам. Після операції психічний стан тітки погіршився ще більше, вона навіть зловживала алкоголем, для чого потім доводилося проходити профілактичне лікування, яке коштувало досить дорого. Ніхто з родичів не приймав участь у матеріальних витратах на лікування та догляд за [PERSON] . Навідували її рідно та ненадовго. [INFO] [PERSON] померла. Вартість поховання та пов`язані з цим витрати було понесено ним особисто, оскільки до останнього дня він тримав слово, дане дядьку й тітці стосовно догляду за ними. Враховуючи викладені вище обставини, є очевидним що заповіт, складений [PERSON] у травні 2018 року є недійсним, оскільки його було складено шляхом використання її уразливого хворобливого стану та психічних розладів, які мали місце саме в час складання оспорюваного заповіту, що має документальне підтвердження згідно висновків лікарів, які буде надано до суду. Весь час з моменту складання спадкодавцем заповіту від 11.07.2017 року, тітка не виявляла бажання припинити досягнутої нами домовленості щодо її догляду та заповідання належного їй майна позивачеві. Вони жили однією сім`єю. Натомість відповідач лише зрідка навідувала тітку, не виявляла жодного бажання приймати участь у її лікуванні та турботах, пов`язаних з її тяжким станом здоров`я, не кажучи вже про матеріальні витрати. 21 травня 2020 року надійшов відзив на позов, в якому відповідачка просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на його повну необгрунтованість та недоведеність позовнихв имог належними доказами. Зазначає, що останні роки [PERSON] , яка є рідною племінницею спадкодавиці, та її чоловік [PERSON] , проживали разом зі спадкодавицею однією сім`єю , вели спільний побут та здійснювали догляд за тіткою. чоловік відповідачки навіть був зареєстрвоаний у житлі спадкодавиці, з 2016 року овни допомагали тітці нести витрати з утримання будинку. [PERSON] , все життя дбала про своє здоров`я, вела здоровий спосіб життя , не перебувла на психіатричному та наркологічному обліках . До останнього часу свого життя заповідач знаходилась при твердому розумі, спілкувалася з родиною , дбала про своє здоров`я та мужньо сприйняла діагностовану у липні 2018 року пухлину. 16.05.2018 року вона склала заповіт, яким все своє майно без-будь-яких винятків заповіла [PERSON] , який є її особистою останньою волею, а доводи позивача фактично зводяться до незгоди з волею спадкодавця. [PERSON] , вважає, що поданий [PERSON] , позов є безпідставним, має очевидно штучний характер та поданий з метою безоплатного корситування майном, яке належить відповідачці. До відзиву додані додаткові докази, які долучені судом до матеріалів справи. 05 серпня 2020 року надійшло клопотання представника позивача про допит свідків, які можуть підтвердити, що волевиявлення заповідачки не відповідало її волі та не було вільним на час складання заповіту , та що вона не могла усвідомлювати значення своїх дій під час складання заповіту. Ухвалою суду від 06.02.2020 року заяву [PERSON] про забезпечення позову по справі задоволено. Заборонено приватному нотаріусу Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Козленок С.І. видавати свідоцтво(-а) про право на спадщину за заповітом, що відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] - до набрання судовим рішенням по справі законної сили. Протокольною ухвалою суду від 01.07.2020 року задоволено клопотання представника відповідача та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, приватного нотаріуса ММНО Добринову Ларису Анатоліївну як особу, яка посвідчувала оспорюваний заповіт. Ухвалою суду від 14 грудня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті . Долучено до матеріалів цивільної справи Висновок судово-психіатричного експерата № 127 від 17.07.2020 року . Витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Козленок С.І. належним чином завірену копію спадкової справи, що відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] . Витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Добринової Л.А. належним чином завірену копію нотаріальної справи, щодо посвідчення заповіту [PERSON] від 16 травня 2018 року , за реєстровим номером № 285. Витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Добринової Л.А. належним чином завірену копію нотаріальної справи, щодо посвідчення заповіту [PERSON] від 11 липня 2017 року . Вирішено клопотання представників сторін про виклик свідків . Ухвалою суду про витребування доказів від 23.04.2021 року витребувано медичну документацію стосовно [PERSON] [INFO] . Протокольною ухвалою суду від 13.07.2021 року долучено до матеріалів справи за клопотанням представника позивача копії та оригінали медичних документів відносно [PERSON] . Ухвалою суду від 13 липня 2021 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] призначено у справі судово-психіатричну експертизу,\~ на вирішення якої поставлено наступне питання: Чи могла [PERSON] на час складання заповіту 16 травня 2018 року за своїм психічним станом усвідомлювати та розуміти значення своїх дій та керувати ними? \~ \~ \~ \~ Проведення експертизи доручено експертам КНП "Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я", м. Одеса, 65006, вул. Академіка Воробйова, 9. Оплату за проведення експертизи покладено на відповідача [PERSON] . Провадження у справі на час проведення експертизи зупинити. 16.02.2024 року на адресу суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта № 524 від 31.10.2022 року відносно [PERSON] . Ухвалою суду від 05.03.2024 року поновлено провадження у справі та призначеносудове засідання. Ухвалою суду від 29.04.2024 року клопотання представника відповідача адвоката Пугаченка С.Ю. - задоволено частково. Зобов`язано експертів КНП "Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я", Томачова О.А., Василенка А.М., Хаджинова О.В. надати суду письмові пояснення (уточнення чи доповнення) стосовно Висновку судово-психіатричного експерта № 524 від 31.10.2022 року в частині розділу 5. Процесуальні ознаки експертизи - щодо виду експертизи, а також зазначити у відповідності до п.4.12 ІНСТРУКЦІЇ про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень - нормативні акти, методики, рекомендована науково-технічна та довідкова література з Переліку рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури, що використовується під час проведення судових експертиз, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 30 липня 2010 року № 1722/5, інші інформаційні джерела, які використовувались експертом при вирішенні поставлених питань, за правилами бібліографічного опису, із зазначенням реєстраційних кодів методик проведення судових експертиз з Реєстру методик проведення судових експертиз, який ведеться відповідно до Порядку ведення Реєстру методик проведення судових експертиз, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02 жовтня 2008 року № 1666/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 жовтня 2008 року за № 924/15615. В судовому засіданні неодноразово оголошувался перерва, проте вимоги ухвали суду не виконані. Представник відповідачки адвокат Пугаченко С.Ю. заявив суду клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, оскільки вважають висновок експерта необгрунтованим, суперечить іншим матеріалам справи та викликає сумнів в його правильності. Ухвалою суду від 12 листопада 2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи- відмовлено. Оголошено перерву в судовому засіданні до 18 грудня 2024 року. Представник позивача - адвокат Мутьєв Д.В.в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив про їх задволення з виклдених в позові підстав, просив врахувати висновки двох посмертних судово-психіатричних експертиз. Представник відповідача в судове засідання не з`явивися, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся судом належним чином, в тому числі через особистий кабінет адвокатат в підсистемі Електронний Суд. Положеннями ст. 174 ЦПК України, визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача , врахувавши пояснення стоірнн по справі, надані вминулих судових засіданнях, допитавши свідків, вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статею 10 ЦПК України\~визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша\~статті 1 ЦК України). Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. [INFO] у віці 74 років померла [PERSON] про що 16.08.2019 р. складено відповідний актовий запис за № 2755 , яка була рідною тіткою як позивача, так і відповідачки по справі. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, а саме спадкове майно, що належало їй на підставі права власності, у вигляді частини житлового будинку по [ADDRESS] . Спадкова справа № 70/2019 заведена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Козленок С.І .04.09.2019 року за заявою [PERSON] 20.12.2019 року з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , звернувся також позича [PERSON] . Заповітом складеним 12.07.2017 р., [PERSON] та посвідченим нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Добриновою Л.А. зроблено заповідальне розпорядження, згідно з яким все належне їй на праві власності майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, заповідано [PERSON] . Заповітом складеним 16 травня 2018 р., [PERSON] та посвідченим нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Добриновою Л.А. зроблено заповідальне розпорядження, згідно з яким все належне їй на праві власності майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, заповідано [PERSON] . Цим заповітом також висловлено волю [PERSON] щодо скасування заповіту, посвідченого Добриновою Л.А., приватним нотаріусом Миколаївського МНО, 12.07.2017 року за реєстровим номером № 416. Також як вбачається зі спадкової справи № 26/2017 року до майна померлого [INFO] [PERSON] , відкритої на підставі заяви [PERSON] - 12 липня 2017 року ( тобто в одень день разом зі своєю дружиною [PERSON] ) зроблено заповідальне розпорядження, згідно з яким все належне йому на праві власності майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, заповідано [PERSON] . Також з заявою про прийняття обов`язкової частки у праві на спадщину 22.11.2017 року звернулася [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину ні за законом, ні за заповітом у даній справі нікому не вилано - згідно роз`яснення приватного нотаріуса Машкової С.М від 12.04.2018 року в зв`язку з невизначеністю частки спадкодавця у спадковому майні - житловому будинку по [ADDRESS] та [ADDRESS] . В судовому засіданні вислухано пояснення третьої особи приватного нотаріуса Добринової Л.А., яка пояснила, що [PERSON] вчиняла послідовні юридичні дії, сумніву в її дієздатності у неї не виникало. Допитані в судовому засіданні в якості свідків лікарі [PERSON] та [PERSON] пояснили, що торивалий час спостерігали перебіг численних захворювань спадкодавиці, в тому числі неврологічного та онокологічного генезу, та з медичної точки зору вважають, що станом на травень 2018 року когнітивні здібності [PERSON] , були значно порушені. \~ \~ \~ \~ \~Також в судових засіданнях допитано свідків [PERSON] , [PERSON] ( рідні сестри померлої) , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( сусіди та подруга померлої), які надали суду протирічиві пояснення щодо поведінки померлої в останні роки життя. Вказані свідки не є зацікавленими особами, частина з них - посадові та службові особи, які за своїми функціональними обов`язками покликані визначати можливість особи усвідомлювати значення своїх дій та їх адекватність тому, що відбувається. Суд відхиляє лише покази свідка [PERSON] ( чоловік відповідача ) який є близькою до відповідача особою, отже він має безпосередню зацікавленість у результаті даної справи. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 127 від 17.07.2020 року ДУ " Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України" , проведеної на замовлення [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на час складання заповіту 16 травня 2018 року страждала психічним розладом особистості та поведінки , обумовленим дегенеративним ураженням головного мозку зі зниженням інтелектуально-мнестичних функцій до ступеня вираженої когнітивної дисфункції. Даний \~ \~ \~ \~ психічний розлад має стійкий, невідворотний перебіг, при якому відновлення психічних функцій та значного покращення психічного стану неможливо. Тому [PERSON] , за своїм психічним станом на час складання заповіту 16.05.2018 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до вимог ст. 105 ЦПК України, призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. \~ \~ \~ \~Як вбачається з матеріалів справи, підставою позову є саме те, що в момент посвідчення оспорюваного заповіту [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій через наявність у неї хворобливого стану та психічного розладу. \~ \~ \~ \~Суд вважав, що призначення судом психіатричної експертизи по даній цивільній справі, враховуючи предмет спору, є обов`язковим та необхідним. Питання, які визначені стороною по справі та на які потрібна відповідь, є достатніми. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта (комісійна експертиза за ухвалою суду )КНП "Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я "ООР № 524 від 31.10.2022 року, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на час складання заповіту 16 травня 2018 року виявлялла ознаки хронічного , стійкого психічного розладу (зазначено повний діагноз та його етіологія), що відповідав діагностичним крітеріям рубриці Ф07.8 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду, та абсолютно позбавляло її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (див., зокрема, постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 161/17119/16-ц (провадження № 61-11268св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2021 року в справі № 307/3040/19 (провадження № 61-13473св20)). З урахуванням наявності попереднього заповіту померлої від 12.07.2017 року, який наразі не оспорюється, [PERSON] є належним позивачем за заявленими вимогами про оспорювання більш пізнішого заповіту. Правовідносини між сторонами у справі, які ґрунтуються на вказаних вище фактичних обставинах, мають таку правову регламентацію. Відповідно дост.1216 ЦК Україниспадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно дост.1233 ЦК Українизаповітом є особисте розпорядження особи на випадок своєї смерті. Як визначено в ст. 1234 ЦК України, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Частинами другою, третьою та четвертою статті 1254 ЦК України закріплено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225і 231 цього Кодексу. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Отже заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Таким чином дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Вказане слідує з правових висновків ВС у постанові від 27.02.2020 у справі №761/19304/17. У статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Відповідно до ст.225 ЦК Україниправочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 №9роз`яснено, що правила ст.225 ЦКУкраїни поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч.1 ст.225 ЦК України має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (п. 18Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 № 7). Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що "правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19) та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)). У рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" Європейський суд з прав людини зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Такий висновок зроблено ВС у постанові від 06.12.2023 у справі №404/8982/14-ц. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України). Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина друга статті 89 ЦПК України). В справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина перша статті 263 ЦПК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Саме з метою з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо та сумніви щодо правильності попереднього експертного висновку було призначено за клопотанням саме відповідача комісійну експертизу у даній справі - проте обидва наявні висновки експертизи містять фактично однакові обставини та висновки. В даній справі суд надав рівну можливість обом сторонам щодо надання доказів на підтвердження заявлених вимог/заперечень. Так, суд бере до уваги висновки судово-психіатричної експертизи (комісійна експертиза )КНП "Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я "ООР № 524 від 31.10.2022 року, , який постановленими комісією у складі трьох експертів, та висновок судово-психіатричного експерта № 127 від 17.07.2020 року ДУ " Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України" , які встановили абсолютну неспроможність [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на час складання заповіту 16 травня 2018 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тлумачення вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, суд доходить до висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, взявши за основу визезазначені висновки судово-психіатричних експертиз, згідно з якими на час укладення оспорюваного заповіту заповідачка [PERSON] за своїм психічним станом внаслідок наявності хронічного , стійкого психічного розладу в повній мірі не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Так, матеріали справи (наявні в справі медичні документи, пояснення свідків в комплексі з наявними висновками екпсертиз) містять належних і допустимих доказів в розумінні статті 77 ЦПК України на підтвердження того, що [PERSON] на час укладення оспорюваного заповіту 16.05.20-18 року мала абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними - що є підставою для задволення позову за вищенаведених висновків суду. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Також відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судовий збір, сплачений при подачі позову та витрати на проведення експертизи у розмірі 10 787,04 грн , сплата яких підтверджується Договором про проведення експертизи № 37/1 від 13.07.2020 року та Актом приймання-передачі наданих послуг № 1 від 12.08.2020 року. Вілповідно до ст. 137,141 ЦПК України в разі задволення позову судові витрати, які понесені відповідчаем, не відшкодовуються за рахунок позивача.

Outcome: approved