Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-22 00:00:00

У жовтні 2024 року через систему «Електронний суд» від представника позивача до суду надійшла позовна заява, в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 17.08.2018 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб у Солом`янському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що зроблено актовий запис № 1776. Від цього шлюбу у сторін є неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] . Спільне життя між ними не склалось, відповідачем подано позовну заяву про розірвання шлюбу. Сторонами не досягнуто згоди щодо розміру аліментів, які відповідач повинен сплачувати на утримання дружини до досягнення дитини трьох років. Відповідач за віком та станом здоров`я є повністю працездатною особою, працює в Головному управлінні національної поліції м. Києві на посаді старшого слідчого з особливо важких справах, має постійний заробіток, тому вона вимушена була звернутись до суду з позовної заявою. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 листопада 2024 року вказана позовна заява передана для розгляду судді Юрченко Я.О. (а.с. 19). Відповідно до\~ч.\~6\~ст.\~187\~ЦПК України,\~у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. 04 листопада 2024 року згідно з вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. 12 листопада 2024 року надійшла відповідь з відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с. 20). Ухвалою судді від 13.11.2024 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України призначено в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін(а.с. 21). Від представника позивача 15.11.2024 року та 23.12.2024 року через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи без участі сторони, в якій адвокат просить про розгляд справи проводити за відсутності позивача та його представника. Вказує, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі як він так і позивач, просить їх задовольнити. Крім того, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 гривень. (а.с .28-29, 50-51). 23.12.2024 року від відповідача на електронну адресу суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій [PERSON] просить проводити розгляд справи без його участі. Вказує, що вимоги, викладені у позовній заяві, підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Звертає увагу суду на те, що позивачем під час судового розгляду понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 гривень, суму якої вважає необґрунтованою та не співмірною із виконаною роботою (а.с. 57). Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з таких підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач з 17.08.2018 року перебувають у шлюбі, який був зареєстрований Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1776, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.16). \~ \~ \~ \~Від цього шлюбу у сторін є неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 25.05.2022 року Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 552 (а.с. 15). \~ \~ \~ \~Спільне життя у сторін не склалося, сімейно-шлюбні стосунки припинені, спільне господарство не ведуть. Дитина проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громадина № 2024/012909794 від 25.10.2024 року (а.с.6), та довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 3537113 від 07.09.2018 року (а.с.11). Відповідно до частини другої статті 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання у разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої-четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 2, 4, ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка-батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Приписами ч. 6 ст. 84 СК України визначено, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Аналіз даних положень дає підстави вважати, що сімейним законодавством України передбачено право дружини на утримання чоловіком протягом усього терміну її вагітності та до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина до трьох років, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини. При цьому, головною умовою присудження аліментів, згідно приписів ст. 84 СК України, є наявність у чоловіка можливості надавати матеріальну допомогу дружині, яка проживає із дитиною до досягнення нею трирічного віку. Наведене узгоджується також із правовою позицією, закріпленою у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі №712/4702/19, згідно з якою право на аліменти у дружини - матері може виникнути лише у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка, наявності у чоловіка достатніх коштів для надання дружині-матері спільної дитини матеріальної допомоги та стягуються за умови, що чоловік, до якого пред`явлено вимоги про надання утримання, спроможний надавати матеріальну допомогу. При визначенні розміру аліментів, суд враховує обставини, передбачені\~ст. 182 Сімейного Кодексу України. Згідно ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~З огляду на вищевикладене та приймаючи до уваги те, що на теперішній час сторони мешкають окремо, дитина мешкає з позивачем та знаходяться на її утриманні, відповідач працездатний, має можливість надавати позивачу матеріальну допомогу, проте у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання позивача не здійснює, суд вважає необхідним стягнути з відповідача аліменти на утримання позивача до досягненням їхньої доньки [PERSON] трирічного віку. Відповідно до ч. 1\~ст. 191 СК України\~аліменти за рішенням суду присуджуються від дня пред`явлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України). За змістом ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", про що зазначено в ч. 4 ст. 62 ЦПК України. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (ст. 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (ст. 141 ЦПК України). Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховного Суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61?21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19). Матеріали справи містять копію договору про надання правничої допомоги № 278 від 22.10.2024 року, укладеного між [PERSON] та адвокатським бюро «Сергія Лисенка». На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, представником позивача адвокатом Лисенком С.М. надані наступні докази: детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених адвокатом витрат, необхідних для надання правничої допомоги на загальну суму 10000 гривень (а.с. 53-54, 55). Проте, на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, суду, окрім вищенаведеного, мають бути надані також документи, що свідчать про дійсну оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, які оформлені у встановленому законом порядку, тобто у вигляді квитанції до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження, тощо. Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Такий висновок відповідає та узгоджується з позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі N 751/3840/15-ц. Суд звертає\~увагу на\~те,\~що представником\~позивача \~адвокатом Лисенком\~С.М.,\~крім детального\~опису робіт,\~виконаних адвокатом,\~не надані\~докази,\~які б свідчили про здійснення реальної оплати [PERSON] гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформленої у встановленому законом порядку. З матеріалів справи вбачається, що представником позивача адвокатом Лисенком С.М. при пред`явленні позову було повідомлено про те, що позивач [PERSON] планує понести судові витрати у зв`язку з розглядом даної справи, проте прохальна частина позовних вимог сама по собі не містить вимог про відшкодування судових витрат на правничу допомогу, що позбавляє суд можливості вирішити дане питання по суті. Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, встановлено, що прохальна частина позову не містить вимог щодо необхідності стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, позовні вимоги [PERSON] підлягають повному задоволенню. Відповідно\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судові витрати у справі. На підставі ст. ст. 75, 84, 182 Сімейного кодексу України, ст. 5 Закону України «про судовий збір»,

Outcome: approved