Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 27.01.2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 24566-01/2024. 06.02.2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та [PERSON] також було укладено кредитний договір № 06699-02/2024. 31.01.2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 48896-01/2024. 28.01.2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] також було укладено кредитний договір № 43043-01/2024. 06.02.2024 року між ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 21922291. 09.02.2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики № 79758927. 28.01.2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] також було укладено договір позики № 2756178. 15.02.2024 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та [PERSON] укладено договір позики № 6943607. За умовами вищевикладених договорів позики/кредитних договорів [PERSON] отримала грошові кошти у якості позики/кредиту, зобов`язалася їх повернути після спливу погодженого строку, сплатити проценти за їх використання, а також виконати інші обов`язки, передбачені укладеними договорами. [PERSON] свої зобов`язання за укладеними договорами не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 141\~076 грн. 75 коп. У свою чергу, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» шляхом укладення відповідних договорів набуло право вимоги до [PERSON] за вищезазначеними кредитними договорами. Після заміни кредитора у зобов`язанні ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не здійснювало жодних нарахувань та стягнень. Враховуючи вищевикладене, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» просило стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості за кредитними договорами, вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 04.12.2024 року провадження у справі було відкрито у порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяв по суті справи. У судове засідання представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання. У позовній заяві представником позивача заявлено клопотання, в якому висловлено прохання щодо проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача, а також надано згоду на ухвалення заочного рішення суду. На момент ухвалення судового рішення від сторони позивача будь-яких інших заяв, клопотань не надходило. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце судових засідань [PERSON] повідомлялася шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за її офіційно зареєстрованою адресою проживання. Як встановлено судом за результатами перевірки стану поштового відправлення, копію ухвали суду від 04.12.2024 року разом з копією позовної заяви та додатками до неї, а також судовою повісткою про виклик до суду не було вручено [PERSON] за зареєстрованою адресою проживання та повернуто до суду з поміткою про неможливість вручення. Про причини неявки [PERSON] не повідомила, станом на момент ухвалення судового рішення від відповідача ані засобами поштового зв`язку, ані на офіційну електронну адресу суду, ані в будь-який інший спосіб не надходило жодних заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву. Суд звертає увагу, що положення чинного процесуального законодавства не передбачають обов`язку суду, в якого відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування учасника справи, крім як відомостей про офіційно зареєстроване місце проживання/перебування, повторно направляти судові повістки про виклик до суду. Повернення поштового відправлення з відміткою про закінчення строку зберігання, яке відправлялася за офіційно зареєстрованою адресою проживання відповідача, що є єдиними відомостями про його проживання, які перебувають у володінні суду, є належним виконанням суду свого процесуального обов`язку щодо повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, а відповідно вважається належним чином повідомленням особи про проведення судового розгляду. У Постанові КЦС ВС від 23.01.2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що листи, що повернулися з відміткою/довідкою поштового відділення про причину повернення «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, якщо їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або на адресу місця реєстрації фізичної особи чи адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Таким чином, відповідач [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що позивачем було висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, засвідчено обізнаність щодо наслідків ухвалення заочного рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, оскільки [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надала, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 року у справі № 561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У Постанові КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Суд також звертає увагу, що аналіз конструкції договору позики, передбаченої ст. 1046 ЦК України, дає можливість зробити висновок, що договір позики є реальним договором, тобто вважається укладеним з моменту отримання позичальником у речей, визначених родовими ознаками, зокрема, обумовленої сторонами договору суми грошових коштів. У свою чергу аналіз конструкції договору кредиту, передбаченої ст. 1054 ЦК України, дає можливість зробити висновок, що кредитний договір має конструкцію консенсуального договору, тобто вважається укладеним з моменту погодження сторонами всіх істотних умов такого договору. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в аспекті доведення позивачем факту укладення кредитного договору (договору позики) та отримання права вимоги за ним саме на кредитора покладається обов`язок доведення належного виконання свого зобов`язання за кредитним договором, тобто доведення факту надання позичальнику обумовленої суми грошових коштів. Відсутність доказів надання суми кредиту (позики) у власність позичальника, зокрема, шляхом перерахування визначеної суми грошових коштів на його картковий рахунок чи в інший погоджений спосіб, за відсутності інших обставин (наприклад, поведінки позичальника, що підтверджує факт визнання ним отримання кредитних коштів, сплати заборгованості тощо), не дає можливість зробити висновок, що кредитор належним чином виконав своє зобов`язання за кредитним договором, а відповідно не дає можливість зробити висновок про отримання позичальником погодженої суми кредиту (позики), що у свою чергу не дає можливості зробити висновок про наявність правових підстав для виникнення заборгованості. У постанові КЦС ВС від 30.11.2022 року у справі № 332/3056/15 зазначено, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Вказаний висновок також відображено у Постанові КЦС ВС від 29.01.2020 року у справі № 755/18920/18. Щодо вимог про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 24566-01/2024 від 27.01.2024 року, № 06699-02/2024 від 06.02.2024 року, № 48896-01/2024 від 31.01.2024 року, № 43043-01/2024 від 28.01.2024 року, за договором позики № 79758927 від 09.02.2024 року, № 2756178 від 28.01.2024 року. Судом встановлено, що 27.01.2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про надання фінансового кредиту № 24566-01/2024 (а.с. 16-26). Вказаний договір підписаний [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису W8503. Судом також встановлено, що 06.02.2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про надання фінансового кредиту № 06699-02/2024 (а.с. 32-41). Вказаний договір підписаний [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису W2940. Судом також встановлено, що 31.01.2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про надання фінансового кредиту № 48896-01/2024 (а.с. 50-60). Вказаний договір підписаний [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису W0147. Судом також встановлено, що 28.01.2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про надання фінансового кредиту № 43043-01/2024 (а.с. 62-72). Вказаний договір підписаний [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису W1305. Судом також встановлено, що 09.02.2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір позики № 79758927 (а.с. 93-96), Вказаний договір підписаний [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису 66313. Судом також встановлено, що 28.01.2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір позики № 2756178 (а.с. 104-107). Вказаний договір підписаний [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису 0VQ8g4RwJ0. Таким чином, судом встановлено, що на підставі вищезазначених електронних договорів між відповідними кредитодавцями та [PERSON] виникло кредитне (позикове) зобов`язання на умовах, що визначені у відповідних договорах. Сукупний аналіз вищезазначених договорів дає можливість зробити висновок, що сторонами було погоджено наступний порядок надання кредиту (позики) шляхом безготівкового перерахування погодженої суми грошових коштів на електронний платіжний засіб [PERSON] , що був вказаний нею у договорах, а саме на платіжну картку № [NUMBER] . З урахуванням вищевикладених висновків, суд повторно звертає увагу, що для підтвердження виникнення у [PERSON] обов`язку з повернення кредитних та/або позичених коштів, сплати процентів за їх використання та виконання інших обов`язків, передбачених договором, матеріали позовної заяви повинні містити достатню сукупність належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження надання у розпорядження [PERSON] погодженої суми грошових коштів в якості кредиту (позики) у погодженому порядку, тобто шляхом безготівкового переказу на електронний платіжний засіб. Разом з тим, до позовної заяви не додано жодного доказу на підтвердження того, що кредитодавцем на виконання умов договорів № 24566-01/2024 від 27.01.2024 року, № 06699-02/2024 від 06.02.2024 року, № 48896-01/2024 від 31.01.2024 року, № 43043-01/2024 від 28.01.2024 року, № 79758927 від 09.02.2024 року, № 2756178 від 28.01.2024 року було здійснено безготівковий переказ обумовленої суми грошових коштів на електронний платіжний засіб [PERSON] . До позовної заяви не додано жодного документа на підтвердження того, що платіжний засіб [NUMBER] належить [PERSON] , жодного документа на підтвердження здійснення безготівково переказу погодженої суми грошових коштів на цей платіжний засіб, як і не заявлено клопотань про витребування цієї інформації. Зокрема, відсутні квитанції про безготівковий переказ та успішність його статусу, відсутня виписка по особовому рахунку [PERSON] , або будь-які інші документи, які б могли підтвердити рух коштів між кредитодавцями та [PERSON] . У свою чергу, додані до договорів розрахунки заборгованості дають можливість зробити висновок, що [PERSON] з моменту укладення договорів не здійснювала жодних погашень заборгованості ані шляхом повернення тіла кредиту (позики), ані шляхом сплати процентів за користування ним. Таким чином, поведінка [PERSON] не вказує на підтвердження нею існування кредитного (позикового) зобов`язання та отримання у своє розпорядження кредитних коштів. Надані стороною позивача розрахунки заборгованості не є тим достовірним та достатнім доказом, що відображає рух грошових коштів на рахунку, зокрема, факт зарахування коштів, оскільки розрахунок заборгованості це документ, який формується кредитором на підтвердження розрахунку заявленої до стягнення суми заборгованості. Однак при цьому як наданий розрахунок, так і заявлена сума до стягнення не є визначальними для суду, на відміну від інших господарсько-операційних документів, наприклад, виписки по особовому рахунку. Будь-яких інших доказів, на основі яких суд міг би побачити рух коштів між кредитодавцями та відповідачем на підставі укладених договорів, до позову не додано. Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] отримала на свій платіжний електронний засіб погоджену суму кредиту (позики), а також докази того, що [PERSON] своєю поведінкою, зокрема, шляхом перерахування коштів на користь позивача чи попереднього кредитора в якості погашення боргу, підтвердила існування кредитного зобов`язання. Відсутність доказів надання у розпорядження відповідача обумовленої суми кредиту (позики) свідчить про відсутність правових підстав для виникнення заборгованості за договором та її стягнення з відповідача. У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт виконання попереднім кредитодавцем своїх зобов`язань з надання кредиту (позики) у розпорядження [PERSON] на підставі договорів № 24566-01/2024 від 27.01.2024 року, № 06699-02/2024 від 06.02.2024 року, № 48896-01/2024 від 31.01.2024 року, № 43043-01/2024 від 28.01.2024 року, № 79758927 від 09.02.2024 року, № 2756178 від 28.01.2024 року. Внаслідок цього позовні вимоги в цій частині не можуть бути задоволені через їх недоведеність та необґрунтованість. Щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № 21922291 від 06.02.2024 року та договором позики № 6943607 від 15.02.2024 року. З аналізу тексту кредитного договору № 21922291 від 06.02.2024 року (а.с. 81-83), договору позики № 6943607 від 15.02.2024 року (а.с. 120-125) судом встановлено, що їх укладення здійснювалося в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства. Разом з тим, до вказаних договорів не додано жодного доказу на підтвердження їх укладення, а саме на підтвердження їх підписання з боку [PERSON] . Так, до вказаних договорів не долучено документів на підтвердження авторизації [PERSON] в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, ідентифікації та верифікації її особи, а також на підтвердження направлення їй одноразового ідентифікатора електронного підпису та підтвердження введення цього ідентифікатора для підписання відповідних документів. Так само, надані документи не містять підтвердження, що вказані договори були підписані [PERSON] в будь-який інший передбачений законодавством спосіб, зокрема, з використанням повноцінного електронного підпису або шляхом відтворення власноручного підпису за умови досягнення сторонами згоди про це. Таким чином, стороною позивача не доведено, що кредитний договір № 21922291 від 06.02.2024 року та договір позики № 6943607 від 15.02.2024 року були підписані [PERSON] . Так само до вказаних договорів не додано документів на підтвердження перерахування на платіжний засіб [PERSON] зазначеної в договорі суми кредиту (позики). А з наданих розрахунків заборгованості вбачається, що [PERSON] своєю поведінкою не підтвердила існування зобов`язання, оскільки не здійснила жодних погашень за цими договорами. Тобто відсутні будь-які інші обставини та факти, що свідчать про виникнення між кредитодавцями та [PERSON] зобов`язання на підставі вказаних договорів. У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт укладення [PERSON] кредитного договору № 21922291 від 06.02.2024 року, договору позики № 6943607 від 15.02.2024 року, відповідно не доведено існування кредитного зобов`язання, внаслідок чого у задоволенні позовних вимог в цій частині також слід відмовити. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем не доведено факт виконання попереднім кредитодавцем своїх зобов`язань з надання кредиту (позики) у розпорядження [PERSON] на підставі договорів № 24566-01/2024 від 27.01.2024 року, № 06699-02/2024 від 06.02.2024 року, № 48896-01/2024 від 31.01.2024 року, № 43043-01/2024 від 28.01.2024 року, № 79758927 від 09.02.2024 року, № 2756178 від 28.01.2024 року, а також не доведено факт укладення [PERSON] кредитного договору № 21922291 від 06.02.2024 року, договору позики № 6943607 від 15.02.2024 року. У зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, залишаються за ним. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed