Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

05 червня 2024 року позивач звернулася до Володимир-Волинського міського суду Волинської області із позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Свої вимоги обґрунтовує тим, що житловий будинок в [ADDRESS] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , успадкував за заповітом її син [PERSON] . Вкінці 2012 року позивач разом зі своїм покійним чоловіком [PERSON] домовилися із [PERSON] про купівлю даного житлового будинку із земельними ділянками для його обслуговування та ведення підсобного господарства. На виконання усної домовленості купівлі-продажу 05 лютого 2013 року ними за придбання даного будинковолодіння [PERSON] було сплачено грошові кошти, після чого він передав усі оригінали первинних правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок та успадковані ним земельні ділянки і взяв на себе зобов`язання підписати в нотаріуса договір купівлі-продажу. Окрім того, на підтвердження своїх намірів [PERSON] в цей день склав заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті житловий будинок в [ADDRESS] , на той час Локачинського району Волинської області, земельну ділянку для його обслуговування площею 0,25га, земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в с. Губин площею 4,06 га він заповів [PERSON] . Відразу після отримання коштів [PERSON] залишив будинок і виїхав проживати у м. Володимир за місцем своєї реєстрації, на прохання оформити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку відмовлявся. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті спадщину прийняв син [PERSON] , який успадкував після покійного квартиру у м. Володимир. Звертає увагу, що спірний житловий будинок із земельними ділянками [PERSON] не успадковував, оскільки йому було достеменно відомо, що це майно було продане за життя батьком позивачу з її чоловіком і що вони постійно користуються цим майном. Таким чином, з лютого 2013 року позивач з чоловіком користувалися житловим будинком, підтримували його в належному стані та користувалися земельними ділянками. Після смерті [PERSON] , [PERSON] звернувся у нотаріальну контору щодо оформлення спадщини за заповітом, однак йому повідомили, що за кілька днів до смерті, [PERSON] склав заповіт, у якому усе своє майно заповів своєму сину [PERSON] . Тому, у зв`язку із зміною заповіту [PERSON] не зміг в порядку спадкування оформити право власності на фактично придбане ними майно. [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] , спадщину після його смерті прийняла дружина [PERSON] , оскільки діти відмовилися від прийняття спадщини у її користь. Позивач зазначає, що більше одинадцяти років продовжує постійно, добросовісно та відкрито володіти і користуватися житловим будинком у [ADDRESS] та земельною ділянкою. За весь цей час, а це більше одинадцяти років, ні покійний [PERSON] , ні його спадкоємець [PERSON] , не заявляли ніяких претензій з приводу користування майном. Позивач до цього часу продовжує добросовісно та відкрито володіти і користуватися цим майном. Вважає, що будучи спадкоємцем майна покійного чоловіка [PERSON] , і як особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном, відкрито та безперервно користується житловим будинком більше десяти років, має право на набуття права власності на житловий будинок за давністю володіння. При цьому усвідомлює, що право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку вирішується за загальним правилом, закріпленим у частині першій ст. 120 Земельного кодексу України, тому питання набуття права власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку за набувальною давністю не може бути предметом спору. Просить визнати за нею, [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , за набувальною давністю. Ухвалою судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 10 червня 2024 року цивільну справу передано до Локачинського районного суду Волинської області за підсудністю. Ухвалою судді Локачинського районного суду Волинської області від 30 липня 2024 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Локачинського районного суду Волинської області від 09 вересня 2024 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 30 жовтня 2024 року витребувано копію матеріалів спадкової справи № 109/2022 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 27 листопада 2024 року у прийнятті заяви [PERSON] про визнання позовних вимог відмовлено. Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 27 листопада 2024 року підготовче судове засідання у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідач у\~судове засідання\~не з`явився,\~хоча належним\~чином був\~повідомлений про\~дату,\~час та\~місце розгляду\~справи,\~відповідно до\~вимог ст.\~128\~ЦПК України,\~що стверджується\~рекомендованими повідомленнями\~про вручення\~судової повістки,\~які повернулися\~на адресу\~суду з\~відміткою «адресат\~відсутній за\~вказаною адресою»\~(а.с.\~142,\~143).\~26\~листопада 2024\~року від\~нього надійшла\~заява про\~визнання позову\~та не\~заперечує щодо\~розгляду справи\~за його\~відсутності (а.с.\~122) Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві та просили його задовольнити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з сім`єю [PERSON] є односельчанами та друзями. Пригадує як [PERSON] розповідав, що придбав у [PERSON] будинок. Деякий час там жив син [PERSON] , але потім виїхав звідти. Фактично будинком більше десяти років користується сім`я [PERSON] . Свідок [PERSON] , який є сином позивачки, пояснив, що за адресою [PERSON] проживала [PERSON] , якій з батьком допомагали по сусідству. Коли вона померла, її син деякий час проживав у цьому будинку, а потім виїхав з нього. Батько придбав цей будинок у [PERSON] у 2013 році і з того часу вони безперервно ним користуються. Також зазначив, що у [PERSON] був син [PERSON] , у яких відносини не складались. Заслухавши позивача, представника позивача, свідків, дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, копію матеріалів спадкової справи № 109/22, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 листопада 2012 року, виданого державним нотаріусом Локачинської державної контори Волинської області Дильним І.Г., спадкоємцем житлового будинку з надвірними будівлями на номером [ADDRESS] є син спадкодавця [PERSON] [PERSON] згідно заповіту, посвідченого секретарем Війницької сільської ради Локачинського району Волинської області 20.05.2008 року (а.с. 9). Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 305787787 від 25 липня 2022 року, право власності на зазначений житловий будинок у Реєстрі зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом 898 від 12.11.2012 (а.с. 116). 05 лютого 2013 року [PERSON] склав заповіт, який посвідчений секретарем Війницької сільської ради Локачинського району Волинської області Михайлюк О.І. 20.05.2008 року та зареєстровано в реєстрі за № 21, що підтверджується копією заповіту та копією інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 69563337 від 25.11.2022 року. Згідно заповіту житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , земельну ділянку по його обслуговуванню площею 0,25 га, земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства у с. Губин площею 4,06 га заповів [PERSON] , 1961 року народження (а.с. 13,110) [INFO] [PERSON] помер, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 19 серпня 2017 року Володимир-Волинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області (а.с.79). Після його смерті відкрилася спадщина. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено ч.1 ст.1217 ЦК України. Статтею 1254\~ЦК України\~передбачено,\~що заповідач\~має право\~у будь-який\~час скласти\~новий заповіт.\~Заповіт,\~який було\~складено пізніше,\~скасовує попередній\~заповіт повністю\~або у\~тій частині,\~в якій\~він йому\~суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Як вбачається із спадкової справи № 109/2022 до майна померлого [INFO] [PERSON] , 10 серпня 2017 року [PERSON] склав заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Володимир-Волинського міського нотаріального округу Волинської області Гордійчуком Б.І. та зареєстровано в реєстрі за № 1767, що підтверджується копією заповіту та копією інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 69563337 від 25.11.2022 року. Згідно заповіту [PERSON] все своє майно, що буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилось, і з чого б воно не складалося, а також все те, на що матиме право за законом, в тому числі належну на праві спільної приватної власності частку квартири на [ADDRESS] заповів [PERSON] (а.с. 108, 110). 25 липня 2022 року приватний нотаріус Володимир-Волинського міського нотаріального округу Волинської області Велимчаниця А.І. видав [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру на [ADDRESS] (а.с. 118). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Зазначена правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 463/6829/21-ц, провадження № 61-12264св22. Таким чином, відповідач [PERSON] , який у встановленому законом порядку прийняв спадщину за заповітом, є власником із часу її відкриття, в тому числі і житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , тобто набув право володіння та право користування спадковим майном і набуде право ним розпорядитися після оформлення спадщини. А тому доводи позивача, що спірний будинок із земельними ділянками [PERSON] не успадковував, оскільки достеменно знав, що таке майно продане, не заслуговують на увагу. Звертаючись до\~суду,\~позивач вказує\~на те,\~що після\~спадкування у\~2012\~році [PERSON] \~житлового будинку\~та земельних\~ділянок,\~вона із\~своїм чоловіком\~ [PERSON] \~домовились з\~ним про\~купівлю цього\~майна і\~05.02.2013\~року на\~виконання усної\~домовленості купівлі-продажу\~ними було\~сплачено кошти. Враховуючи вищезазначене, з лютого 2013 року позивач з чоловіком стали користуватися житловим будинком, підтримувати його в належному стані, використовувати земельні ділянки. Оскільки [INFO] [PERSON] помер, спадщину після його смерті прийняла позивачка, а тому просить визнати за нею, [PERSON] право власності на на житловий\~будинок з\~надвірними будівлями\~та спорудами,\~що розташований\~по [ADDRESS] за набувальною давністю. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України). Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду у цій справі наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених вище висновків, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 червня 2018 року у справі №293/312/15-ц, від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22), від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23), від 27 березня 2024 року у справі № 462/2756/18 (провадження № 61-15779св20). Судом встановлено, що станом на 2013 рік, коли [PERSON] та [PERSON] почали користуваьись будинком по [ADDRESS] , це нерухоме майно мало власника [PERSON] .. Зазначене нерухоме майно має власника і на теперішній час [PERSON] , оскільки відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Крім того,\~у позовній\~заяві [PERSON] \~зазначила,\~що на\~підставі заповіту\~спадкоємцем належного\~ [PERSON] майна,\~став син\~ [PERSON] ,\~що в\~свою чергу\~свідчить про\~обізнаність позивача\~про власника\~спірного об`єкта\~нерухомого майна,\~а це\~виключає можливість\~визнання за\~нею права\~власності на\~майно за\~набувальною давністю. Тривалий час користування домоволодінням, відкритість володіння, догляд та утримання нерухомого майна не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України. 26 листопада 2024 року від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій зазначає, що він є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] та успадкував квартиру в м. Володимир, а на спірний житловий будинок не претендує. Доводи, викладені в позовній заяві, відповідають дійсності, а тому не заперечує, щоб суд визнав право власності на вказаний будинок за [PERSON] (а.с. 122) Відповідно до частини 4, 5 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З наведеної норми права вбачається, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи, тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.06.2020 у справі № 588/1311/17). З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачем [PERSON] , який у встановленому законом порядку прийняв спадщину та є власником із часу її відкриття, від права власності у встановленому законом порядку не відмовлявся, суперечить вимогам закону, а відтак суд постановив відмовити у визнанні ним позову. Факт користування позивачем [PERSON] житловим будинком відповідачем не заперечується, а тому показання свідків, з огляду на вищезазначені обставини та положення законодавства, яке регулює спірні правовідносини, правового значення для вирішення справи по суті не мають. Оскільки судом встановлено, що позивач завжди знала, хто є власником житлового будинку по [ADDRESS] , власник не відмовився у встановленому законом порядку від права власності на нього, суд вважає, що позивачем не доведено в сукупності усіх обставин, передбачених ст.344 ЦК України, необхідних для набуття права за набувальною давністю, оскільки лише за сукупністю визначених ч.1 ст.344 ЦК України умов набувається право власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, суд враховує вимоги ст.41 Конституції України, відповідно до змісту якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Аналогічний принцип непорушності права власності закріплений і в ст. 321 ЦК України. Також суд звертає увагу на той факт, що позивач не позбавлена можливості набути права власності на вищевказаний житловий будинок, оформивши нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, дарування, тощо із спадкоємцем майна [PERSON] [PERSON] , який у разі дійсного безумовного визнання ним позову, не позбавлений можливості на власний розсуд розпорядитися своїм нерухомим майном у встановлений законодавством спосіб після оформлення спадщини. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, враховуючи, що у задоволені позову відмовлено повністю,тому судові витрати позивачу відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed