Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-13 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після смерті [PERSON] , залишилося спадкове майно, яке складається, з двокімнатної квартири [ADDRESS] . [PERSON] єдиний спадкоємець за законом на все її майно. В шестимісячний строк [PERSON] звернувся до Приватного нотаріуса Кармасьової О.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , внаслідок чого була заведена спадкова справа № 20/2023. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено, так як договір купівлі-продажу нерухомого майна № Н/96-0906 від 15.08.1996, укладений на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» не відповідає вимогам Закону України «Про товарну біржу». Ухвалою Южного міського суду Одеської області 20.06.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи здійснити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Южного міського суду Одеської області 11.11.2024 витребувано від приватного нотаріуса Южненського міського нотаріального округу Кармасьової О.В. копію спадкової справи про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , закрито підготовче провадження у цій цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати у відсутність її та позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечують. В судове засідання представник відповідача не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Третя особа\~в судове\~засідання не\~з`явилась, повідомлялась належним чином про дату і місце судового засідання, причина неявки до суду не відома, заява про розгляд справи у її відсутність до суду не надходила. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.19). Позивач є її сином, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.18). Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна №Н/96-0906 від 15.08.1996, укладеного на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» [PERSON] придбала вказану квартиру (а.с.17). Згідно листа КП «Южненське міське БТІ» №01-09-6 від 10.01.2024 квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №Н/96-0906 від 15.08.1996, укладеного на Одеській універсальній товарній біржі «Центр», зареєстрованого в КП «ЮМБТІ» 23.09.1996, книга №8пр, стор.№45, реєстровий №36 (8пр-45-36) (а.с.13). 21.02.2024 Приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Кармасьова О.В. винесла постанову про відмову у вчинені нотаріальної, посилаючись на те, що в якості правовстановлюючого документа на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , надано договір купівлі-продажу нерухомого майна №Н/96-0906 від 15.08.1996, укладеного на Одеській універсальній товарній біржі «Центр», який не містить інформації, що продавці [PERSON] та [PERSON] були членами біржі, а їх представник [PERSON] був брокером, в зв`язку з чим така угода не відповідає вимогам Закону України «Про товарну біржу» (а.с.11-12). Наведена обставина стала підставою для звернення позивача до суду із даним позовом. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Стаття 1223 ЦК України визначає, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Стаття 1268 ЦК України визначає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Стаття 1220 ЦК України визначає, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно із ч.2 ст.1123 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до\~ст.1261\~ЦК України,\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Інші спадкоємці першої черги за законом, в тому числі малолітні, неповнолітні, недієздатні, цивільна дієздатність яких обмежена, інший з подружжя, який пережив спадкодавця, відсутні. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно положень п.4.14, 4.18 глави 10 Порядку здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється за наявності необхідних документів, що підтверджують наявність певних юридичних фактів, у тому числі й склад спадкового майна. У разі, якщо у спадкоємців відсутні всі необхідні документи, питання визнання права на спадщину вирішується у судовому порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Оскільки, договір купівлі-продажу нерухомого майна №Н/96-0906 укладений 15.08.1996, тому при вирішенні спору підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР (далі - ЦК УРСР), Закон України «Про власність», Закон України «Про товарну біржу». У пункті 11 вказаного договору купівлі-продажу зазначено, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Одеській універсальній товарній Біржі «Центр» у Журналі реєстрації біржових договорів з об`єктів нерухомості, реєстраційний №Н/96-0906 від 15 серпня 1996 року. Договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Відповідно до статті 1 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Згідно зі статтею 41 ЦК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до статті 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Положеннями статті 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Судом враховується, що станом на дату укладення договору купівлі квартири, тобто 15.08.1996, не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст.15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі. Водночас зазначений договір купівлі-продажу у встановленому законом порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України "Про товарну біржу", не визнавався. Отже, судом встановлено, що при вчиненні договору купівлі-продажу квартири дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири. Із урахуванням вищенаведених положень закону, а також виходячи із встановлених судом обставин реєстрації за померлою [PERSON] права власності на квартиру, суд дійшов висновку, що нерухоме майно було набуто останньою правомірно, у відповідності до норм діючого на той час законодавства, а тому дана квартира увійшла до складу спадщини після її смерті. У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 183/900/17 (провадження № 61-9101св21) зроблено висновок про те, що: «За статтею 227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку. Тому законодавство чинне на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу не передбачало обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа, крім жилих будинків (стаття 227 ЦК УРСР). Аналогічну правову позицію наведено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 904/4573/16 та від 04 вересня 2019 року у справі справа № 903/729/16». За таких обставин, єдиним способом реалізації позивачем своїх спадкових прав після смерті матері є визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що під час розгляду справи, знайшли підтвердження обставини, на які посилається позивач, приймаючи до уваги, що позивач позбавлений можливості здійснення права на спадкування в інший спосіб, окрім як у судовому порядку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved