Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-29 00:00:00

У червні 2019 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] , в якій позивач просив суд визнати недійсним з моменту укладення п.5 Договору позики від 24.01.2013 (в частині повернення зобов`язання сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення), укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилався на те, що 24.01.2013 між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) було укладено договір позики, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крюковою Т.В. та зареєстровано в реєстрі нотаріуса за № 654. Відповідно до п.1 цього Договору позикодавець передав у власність позичальникові до 01 червня 2013 року грошові кошти в розмірі 244\~800 грн., які, виходячи з встановленого сторонами курсу 1USD = 8,16 грн., є еквівалентом 30\~000 доларів США; позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривні еквіваленту 30\~000 доларів США, виходячи з встановленого курсу продажу долара США комерційними банками м.Дніпропетровська на день платежу без нарахування процентів до 01 червня 2013 року. Відповідно до п.2 Договору, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю одержані у позику грошові кошти у порядку та умовах, передбачених цим договором. Відповідно до п.5 Договору, у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Позивач зазначає, що п.5 Договору позики від 24.01.2013 в частині повернення зобов`язання сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення належить визнати недійсним з моменту укладення, оскільки відповідно до ст. 549, 625 ЦК України та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики від 24.01.2013, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , індексації не підлягає. Посилаючись на зазначене, позивач звернувся до суду з даним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2019 для розгляду даної справи була визначена суддя Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Женеску Е.В., яка ухвалою від 12.06.2019 позовну заяву [PERSON] залишила без руху у зв`язку з її невідповідністю приписам ЦПК України. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Женеску Е.В. від 19.11.2019 у зв`язку з усуненням недоліків, зазначених в ухвалі від 12.06.2019, відкрито провадження у цивільній справі, визначено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 08.04.2020 № 152 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.04.2020 дана цивільна справа передана в провадження судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Яковлеву Д.О., який ухвалою від 09.04.2020 позовну заяву [PERSON] залишив без руху. На підставі Розпорядження керівника апарату суду від 01.06.2021 № 234 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.06.2021, справу було передано судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Кудрявцевій Т.О., якою ухвалою від 03.06.2021 прийнято дану цивільну справу до свого провадження та вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачем, через представника адвоката Сустав Н.В., 29.11.2021 надано до суду відзив на позовну заяву, доводи викладені в якому зводяться до зазначення про безпідставність заявлених позовних вимог та відмову у позові з посиланням на те, що строк дії договору закінчився, весь борг, в тому числі і належні проценти за договором, були стягнуті з позивача на користь відповідача за рішенням суду, яке набрало законної сили, та знаходиться на виконанні у приватного виконавця; після стягнення боргу за договором дія оскаржуваного пункту договору також закінчена та вважається виконаною, тобто станом на даний час даний пункт договору більше не породжує зобов`язань у сторін за договором позики. Крім того, відповідачем подано до суду Заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача, в якій представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, застосування до вимог строку позовної давності. Розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 24 січня 2013 року між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) був укладений Договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №654. Відповідно до умов Договору, [PERSON] передав у власність [PERSON] строком на 01 червня 2013 року, а [PERSON] прийняв у власність грошові кошти в розмірі 244\~800,00 грн., виходячи із встановленого сторонами курсу НБУ 8,16 грн., що еквівалентно 30\~000,00 доларів США. Відповідно до п.1 Договору позики від 24.01.2013, позикодавець передав у власність позичальникові до 01 червня 2013 року грошові кошти в розмірі 244\~800 грн., які, виходячи з встановленого сторонами курсу 1USD = 8,16 грн., є еквівалентом 30\~000 доларів США; позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривні еквіваленту 30\~000 доларів США, виходячи з встановленого курсу продажу долара США комерційними банками м.Дніпропетровська на день платежу без нарахування процентів до 01 червня 2013 року. У відповідності до п.2 Договору позики, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю одержані у позику грошові кошти у порядку та умовах, передбачених цим договором. Відповідно до п.5 Договору позики, у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми Вбачається, що в вересні 2016 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська [PERSON] було подано позов про стягнення боргу, інфляційних втрат, трьох процентів річних, процентів від суми позики. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 листопада 2016 року, ухваленим у справі № 201/12993/16-ц, яке вступило в законну силу 24.02.2017, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 24.01.2013 в розмірі 5000,00 грн., стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 24.01.2013 в розмірі 938\~916,17 грн., з яких: 785\~500,00 грн. сума основного боргу, 24\~145,00 грн. сума 3% річних, 129\~271,17 грн. проценти від суми позики. \~ У пункті 2 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1\~Закону України «Про індексацію грошових доходів населення",\~індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у\~постанові від\~1\~березня 2017\~року у\~справі №\~6-284цс17 а також \~у\~постанові КЦС/ВС від 3 березня 2021 року у справі № 130/2604/18. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Пред`явивши вимоги про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання. Відповідно до статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (стаття 259 ЦК України). Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. У статті 253 ЦК України зазначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч.1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Частиною першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина перша статті 264 ЦК України). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Відповідно до\~ч.3\~ст.\~267\~ЦК України\~позовна давність\~застосовується судом\~лише за\~заявою сторони\~у спорі,\~зробленою до\~винесення ним\~рішення.\~ Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Вбачається, що відповідачем подано до суду заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача. З огляду на вищевказані обставини та положення законодавства, з урахуванням змісту рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 листопада 2016 року у справі № 201/12993/16-ц, наявного у Єдиному державному реєстрі судових рішень, того, що Договір позики, який містить оспорюваний позивачем пункт, сторонами було укладено 24.01.2013, а з даним позовом [PERSON] звернувся до суду лише у червні 2019 року, тобто за минуванням строку, встановленого ст.257 ЦК України, заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed