Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-06 00:00:00

Короткий зміст вимог позовної заяви. \~ \~ \~ \~У липні 2024 року до Малиновського районного суду міста Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] у якому позивач просила суд: визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; вирішити питання про розподіл судових витрат. Зокрема, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказала, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] , який було зареєстровано 06.05.1995 року Відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Одеської міської Ради народних депутатів, який було розірвано рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 15.11.2022 року. Від шлюбу у сторін [INFO] народилася дитина - [PERSON] . Також позивач вказала, що за час перебування у шлюбі з 06.05.1995 року по 15.11.2022 року нею та її чоловіком за спільні кошти було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 29.12.1997 року, посвідченого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів належить відповідачу на праві приватної власності. Вказане свідоцтво видане відповідачу на підставі технічного паспорту від 20.11.1997 року, довідки МЖК «Моноліт» про виплату паю за № 34 від 12.02.1996 року, розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому за№ 585 від 29.12.1997 року. Посилаючись на вимоги СК України в частині регулювання порядку набуття подружжям права спільної сумісної власності, а також порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач вважає, що у даному разі наявні підстави для задоволення її позовних вимог у повному обсязі. Разом з позовом позивачем було подано заяву від 26.07.2024 року вх. №41403 про забезпечення позову, у якій остання просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер майна об`єкта нерухомого майна: 1461562351101, номер відомостей про речове право: 24387575, яка зареєстрована за [PERSON] . Рух справи; вирішення судом клопотань, поданих сторонами, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи. Після надходження позовної заяви, головуючого суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 29.07.2024 року у справі №521/11876/24 було відкрито провадження, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено дату підготовчого судового засідання. Також ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 29.07.2024 року у справі №521/11876/24 заяву [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі №521/11876/24 задоволено; накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер майна об`єкта нерухомого майна: 1461562351101, номер відомостей про речове право: 24387575, яка зареєстрована за [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП - [NUMBER] ). Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 24.10.2024 року у справі №521/11876/24 підготовче провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП - [NUMBER] ) до [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) про поділ майна подружжя закрите; призначено дату судового розгляду по суті позовних вимог. Відзиву на позовну заяву від відповідача не надійшло, що не є перешкодою для розгляду справи. В судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи по суті позовних вимог була повідомлена належним чином, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі, яка судом розглянута та задоволена. Також позивач у вказаній заяві просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, заперечень щодо заочного розгляду справи суду не висловила. Відповідач на розгляд справи повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом направлення на адресу місця його реєстрації ухвали суду про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду. Про причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв або клопотань не надав, правом на подання відзиву не скористався, а тому суд приходить до переконання про можливість розглянути справу за відсутності відповідача, згідно вимог ч. 3 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК та ухвалення заочного рішення. Згідно із ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Отже, у зв`язку із тим, що судом створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд зазначає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя потребують задоволення, враховуючи таке. Фактичні обставини, встановлені судом, які не заперечуються сторонами у даній справі. Так, як вбачається з рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 15.11.2022 року у справі №521/14143/22 між позивачем та відповідачем 06.05.1995 року було зареєстровано шлюб, посвідчений Відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Одеської міської Ради народних депутатів. Зазначеним вище рішенням суду шлюб між сторонами у даній справі було розірвано. Разом з тим, як встановлено судом, 29.12.1997 року на підставі технічного паспорту від 20.11.1997 року, довідки МЖК «Моноліт» про виплату паю за № 34 від 12.02.1996 року, розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому за№ 585 від 29.12.1997 року відповідач набув право власності на квартиру [ADDRESS] . 19.01.1998 року начальником Одеського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості право власності відповідача на вказану вище нерухомість було зареєстровано в реєстрі №3098 стр. 191, кн. 26к., про що свідчить відповідний штамп з печаткою та підписом на зворотньому аркуші свідоцтва про право власності на квартиру. Згідно довідки з Адресного реєстру міста Одеси про відповідність адреси об`єкта нерухомого майна № 39673/2 від 11.12.2017 року, адреса об`єкта нерухомого майна квартири у [ADDRESS] передбачена свідоцтвом про право власності на квартиру, виданим управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 29.12.1997 року за № 3966, відповідає наступній адресі, зареєстрованій в Адресному реєстрі міста Одеси: [ADDRESS] , на підставі рішення Одеської міської ради від 09.11.2005 року № 4858-ІУ. Також у матеріалах справи наявний Технічний паспорт на спірну квартиру, виготовлений 12.12.2017 року за замовленням [PERSON] . З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №110641253 від 15.01.2018 року вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Зі звіту про вартість житлової двокімнатної квартири, загальною площею - 70, 6 кв. м., розташованої за адресою: [ADDRESS] вбачається, що ринкова вартість об`єкта в цілому, без урахування ПДВ становить 1400135 грн. Інших належних та допустимих доказів стосовно наявних між сторонами у даній справі спірних правовідносин, зокрема будь-яких матеріалів, на спростування доводів та вимог позивача, матеріали цивільної справи не містять. Предметом спору у даному разі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для визнання спільною сумісною власністю спірної квартири, визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 частини на вказаний об`єкт нерухомості. Застосовані у даному разі норми права та мотиви, з яких виходить суд, приймаючи доводи позивача. Згідно із ч. 1ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу вимог ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічні положення наявні у ст. 368 ЦК України. Так, положеннями ст. 368 ЦК України законодавцем визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, а майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25.11.2015 року №6-2333цс15). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тобто, конструкція ст. 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 та є сталим у судовій практиці при вирішенні спірних правовідносин. Тобто, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення ст. 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно. Так, у даній справі судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 06.05.1995 року було зареєстровано шлюб, посвідчений Відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Одеської міської Ради народних депутатів, який в подальшому, рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 15.11.2022 року у справі №521/14143/22 було розірвано. Разом з тим, як встановлено судом, позивачем та відповідачем під час шлюбу набуте майно - квартира [ADDRESS] , що вбачається із наявного в матеріалах свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] від 29.12.1997 року, посвідченого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів яке видане відповідачу на підставі технічного паспорту від 20.11.1997 року, довідки МЖК «Моноліт» про виплату паю за № 34 від 12.02.1996 року, розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому за№ 585 від 29.12.1997 року. Зі звіту про вартість житлової двокімнатної квартири, загальною площею - 70, 6 кв. м., розташованої за адресою: [ADDRESS] вбачається, що ринкова вартість об`єкта в цілому, без урахування ПДВ становить 1400135 грн. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (ст. 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд розглянувши позовні вимоги позивача по суті позовних вимог вважає, що надані позивачкою докази є належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для поділу спільного майна подружжя. За правилами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи те, що спірна квартира набута позивачем та відповідачем за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а зворотного відповідачем не доведено, суд виснує про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя та визнання за нею та відповідачем права власності на 1/2 частини кожному. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 7303 грн. 48 коп. На підставі та

Outcome: approved