Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-02 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Карташова Анна Сергіївна про визнання договору недійсним, в якій позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3210900000:01:129:0108, площею 0,15 га за адресою [ADDRESS] , укладений 13.06.2017 року між [PERSON] та [PERSON] ; витребувати від\~ [PERSON] ,\~ із чужого\~незаконного володіння\~та повернути\~у володіння [PERSON] ,\~ земельну ділянку з кадастровим номером 3210900000:01:129:0108, площею 0,15 га за адресою [ADDRESS] та стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позову, зазначено, що 26.12.2011 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,15 га, що розташована за адресою [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки - 3210900000:01:129:0108. Позивачу стало відомо, що [PERSON] 13.06.2017 року повторно відчужив дану земельну ділянку [PERSON] згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карташовою А.С. У даному договорі у п. 4 є посилання, що право власності продавця на земельну ділянку посвідчувалося Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 097931 від 01.06.2010 року, який продавцем був втрачений. Позивач має вказаний Державний акт на право власності на земельну ділянку із відміткою нотаріуса щодо відчуження даної земельної ділянки на користь позивача. Таким чином [PERSON] було повторно відчужено земельну ділянку, порушивши права позивача. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2020 року дану справу було передано на розгляд судді Саранюк Л.П. Ухвалою судді Саранюк Л.П. від 18.08.2020 року було відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 25.11.2020 року від відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення, в яких вказав, що у 2017 році він не звертався про втрату державного акту на право власності на земельну ділянку, так як всі оригінали документів передав [PERSON] у 2011 році при складанні договору дарування. У 2017 році [PERSON] не підписував ніякого договору купівлі-продажу із [PERSON] та не отримував ніяких коштів. 24.03.2021 року від представника відповідача 2 [PERSON] надійшов відзив на позов, у якому зазначено, що спірна земельна ділянка зареєстрована за [PERSON] , який є власником цієї земельної ділянки відповідно до договору купівлі-продажу від 13 червня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 351. Також в матеріалах справи міститься пояснення, написане власноруч [PERSON] , де він зазначає, що він подарував цю земельну ділянку Позивачеві ще у 2011 році, а вищезгаданий договір купівлі-продажу ним не підписувався і гроші за нього він не отримував. Це твердження, на думку Відповідача 2, не відповідає дійсним обставинам справи і документам, що знаходяться в справі. Оскільки відповідно до інформації з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчужень об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка додана до позову, зазначено, що дана земельна ділянка з цим кадастровим номером була зареєстрована 13.10.2015 р. Управлінням Держземагентства у м. Ірпені. Цю реєстрацію, відповідно до законодавства міг провести лише власник цієї земельної ділянки. Ці самі дані про реєстрацію земельної ділянки за [PERSON] зазначені також в Договорі купівлі-продажу - в пункті 7. Позивачем до позову не надано підтвердження такої державної реєстрації права власності на земельну ділянку, а додано лише копія договору дарування. Отже, можна зробити висновок, що якщо навіть договір дарування земельної ділянки і був укладений, але в подальшому, з невідомих причин право власності чомусь не було зареєстровано. Тому Позивач не може вважатися власником цієї земельної ділянки Натомість, Відповідач 2 не тільки уклав відповідний нотаріально посвідчений договір з юридичним власником земельної ділянки, але і зареєстрував таке право і став повноцінним власником цієї земельної ділянки. На підставі наведеного, просив відмовити у задоволенні позову. 18.05.2021 року від представника відповідача 2 Демиденко Л.В. надійшов відзив на позов, у якому зазначено, що у долученому [PERSON] до позовної заяви Державному акті на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210900000:01:129:0108 площею 0,15 га, що розташована за адресою [ADDRESS] , на сторінках державного акту, де знаходиться план меж земельної ділянки, наявна лише відмітка нотаріуса щодо відчуження вказаної земельної ділянки на користь [PERSON] . Враховуючи викладене, оскільки [PERSON] на виконання вимог чинного законодавства, що діяло на момент укладання договору дарування, не подав відповідну заяву із підтверджуючими документами до відповідного територіального органу Держземагентства для реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210900000:01:129:0108 площею 0,15 га, що розташована за адресою [ADDRESS] , його право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано не було, про що свідчить відсутність відповідної відмітки на Державному акті на право власності на земельну ділянку та, таким чином, [PERSON] не набув право власності на вказану земельну ділянку. Крім того, вказала на сплив трирічного строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді [PERSON] від 02.07.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідно до Рішення Вищої Ради правосуддя від 14.09.2021 року № 1989/0/15-21 суддю Ірпінського міського суду Київської області [PERSON] звільнено у відставку. Відповідно до витягу з розпорядження керівника апарату Шолкової Т.М. від 22.09.2021 року № 58 справу № 367/4233/20 передано на повторний автоматичний розподіл. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2021 року справу № 367/4233/20 передано для розгляду судді Шестопаловій Я.В. Ухвалою судді Шестопалової Я.В. від 19.10.2021 року було прийнято справу до свого провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні. 22.02.2024 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява про поновлення процесуального строку на подачу позову, в якій вказала, що [PERSON] дізнався про порушене право 12.06.2020 року при отриманні інформації із реєстру прав на нерухоме майно. 15.06.2020 року подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони відчуження спірної земельної ділянки, яка була задоволена ухвалою суду від 17.06.2020 року (справа №367/3589/20). У судовому засіданні представник позивача Римаренко І.В. позов підтримала та просила його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача 2 Одаренко К.О. заперечила щодо задоволення позову в повному обсязі. У судове засідання відповідач 1 [PERSON] не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У судове засідання третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Карташова А.С. не з`явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка з кадастровим номером 3210900000:01:129:0108 площею 0,15 га, що розташована за адресою [ADDRESS] , що посвідчувалося Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 097931 від 01.06.2010 року. 26.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,15 га, що розташована за адресою [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки - 3210900000:01:129:0108. На Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 097931 від 01.06.2010 року проставлено відмітку приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Білоконь С.І. щодо відчуження вказаної земельної ділянки на користь [PERSON] . 13.06.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карташовою А.С. та зареєстрований в реєстрі за №351. На підставі вказаного вище договору [PERSON] відчужив [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3210900000:01:129:0108 площею 0,15 га, що розташована за адресою [ADDRESS] . У даному договорі у п. 4 є посилання, що право власності продавця на земельну ділянку посвідчувалося Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 097931 від 01.06.2010 року, який продавцем був втрачений. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 212302053 від 12.06.2020 року, вбачається, що власником земельної ділянки з кадастровим номером 3210900000:01:129:0108 площею 0,15 га, що розташована за адресою [ADDRESS] , є [PERSON] . Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України). Відповідно до статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Підпис у договорі це дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що підпадає під поняття «правочин» (стаття 202 ЦК України), і стверджує про волевиявлення сторони. Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Таким чином, встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки, яка належала дарувальнику на праві власності. Пунктом 17 Договору дарування визначено, що в присутності нотаріуса дарувальник передав обдарованому документи на відчужувану земельну ділянку. Даний договір відповідає всім вимогам закону щодо його укладення, за змістом, за формою, за складом його учасників та їх волевиявленням. Договір є дійсним, враховуючи презумпцію дійсності правочину (позовних вимог про визнання даного договору недійсним ніким не заявлено в межах даної справи і відсутні відомості про наявність такого спору у іншому провадженні). Договір є існуючим (він не припинений, не розірваний). Даний договір є нотаріально посвідченим із своєчасним внесенням відомостей про договір до Державного реєстру правочинів. Договір є обов`язковим для сторін, і з нього для сторін виникли певні взаємні права та зобов`язання, направлені на перехід права власності на відчужувану земельну ділянку від відчужувача до набувача. З моменту укладення даного договору змінились права сторін по відношенню до предмету договору. Згідно ч.1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. З укладеного договору, зокрема, для покупця, виникли зобов`язання оплатити товар та прийняти товар, а для продавця - згідно ст. 662 ЦК України - передати товар покупцеві, і одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (зокрема технічний паспорт, сертифікат тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Враховуючи природу договору купівлі-продажу майна, метою і єдиним очікуваним кінцевим результатом такого договору є припинення права власності на майно у одної сторони (у відчужувача) і набуття права власності на майн у другої сторони (набувача). Відповідно до ст. 317 ЦК України право власності складається з права розпорядження, володіння та користування майном. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном. Під правом розпорядження розуміється юридично забезпечена можливість власника визначати долю майна за власним розсудом. Згідно п.1 Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України» № 1878-VI від 11.02.2010р. (надалі Закон про внесення змін) - викладено в новій редакції Закон "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" (Закон про реєстрацію). Згідно нової редакції Закону про реєстрацію, ч. 4 ст. 3 - права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Згідно ч. 6 Закону про реєстрацію в новій редакції - будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, тощо) укладаються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону. Згідно ч. 1 ст. 18 даного Закону - Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається у визначених у даній статті випадках, перерахованих в пп.1-8 та інших випадках, передбачених законом (п.9). Зокрема, в даній нормі закону не передбачено видачу свідоцтва про право власності замість державного акту, втраченого, і тим більше переданого набувачу майна за договором про відчуження цього майна. Згідно ст. 19 даного Закону - державна реєстрація прав здійснюється на підставі, зокрема: п.1- договорів, укладених у порядку, встановленому законом; п.2 - свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог Закону; п.4 - державних актів на право власності на земельну ділянку у випадках, встановлених законом. Згідно п. 3 Закону «Про внесення змін…» від 20.02.2010 р. були внесені відповідні зміни до Цивільного кодексу України, зокрема, п. 1) - до ст. 182 ЦК, п.4)- до ч.4 ст.334 ЦК, п.6) - до ч.3 ст.640 ЦК України. Згідно п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону - державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку, визначеному цим Законом, здійснюється з 01.01. 2012 р. Згідно п.1 Прикінцевих та перехідних положень Закону - даний Закон про реєстрацію набирає чинності з дня його опублікування, крім пунктів 3 і 5 розділу I та пункту 4 розділу II, які набирають чинності з 1 січня 2012 року. Таким чином, самим Законом «Про внесення змін» визначено, що зміни до ЦК України, внесені даним Законом набувають чинності з 01.01.2012 р. Подальшими Законами про внесення змін до Закону про реєстрацію - введення в дію зазначених вище змін до Цивільного кодексу та деяких інших норм закону про реєстрацію та інших законів було відстрочено до 01.01.2013 р. Аналізуючи норми закону, що регулювали порядок проведення державної реєстрації, а також питання щодо визначення моменту укладення правочину та моменту набуття права власності, то суд дійшов таких висновків. Згідно ст. 657 ЦК України в редакції до 01.01.2012 р., тобто до внесення змін Законами № 1878-VI від 11.02.2010 та № 2756-VI від 02.12.2010 - Договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. З внесенням змін до даної статті за вказаним Законом слова «та державної реєстрації» були виключені. Згідно ст. 631 ЦК України - Договір набирає чинності з моменту його укладення. В редакції, що існувала до внесення вказаних змін, частина 3 ст. 640 ЦК була викладена в такій редакції: «Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту його державної реєстрації». Згідно ч.3 ст. 640 ЦК України в редакції Закону № 1878-VI від 11.02.2010, - Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення Редакція чинна з 01.01.2013 р.). Згідно ч.1 ст. 334 ЦК України - Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.3 ст.334 ЦК - Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України в редакції зі змінами за Законом № 1878-VI від 11.02.2010 - Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Разом з тим, частина 4 статті 334 ЦК України в редакції до змін, внесених даним законом від 11.02.2010 р., чинній станом на день укладення договору з позивачем, була викладена в такій редакції: «якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації» (тобто реєстрації договору). Згідно ч.2 ст.182 ЦК України (в редакції, чинній на день укладення договору) - Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості здійснюється відповідним органом, в порядку, встановленому законом. Згідно ч.4 ст.182 ЦК.- Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість встановлюються законом. Згідно ст.125 ЗК України - право власності на земельну ділянку набувається з моменту реєстрації цих прав. Згідно ст. 126 ЗК України - право власності , користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно ст.126 ЗК України в чинній на той час редакції Закону від 5.03.2009 р. N 1066-VI - ч.1- Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Згідно ч. 2 - Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою (п.а). Згідно ч. 6. - При набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження. Згідно ст. 328 ЦК України - Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи дату укладення договору дарування (26 грудня 2011 р.), враховуючи зміни в законодавстві у вказаний період, що стосувались питань здійснення реєстрації правочинів і речових прав, з аналізу дії законодавства в часі, слід дійти висновку, що станом на день укладення договору між [PERSON] та [PERSON] існував порядок посвідчення і державної реєстрації, за яким обов`язковим було внесення до Державного реєстру відомостей про вчинений правочин (в Державний реєстр правочинів), і такий порядок існував до 01.01.2012 р., у подальшому згідно внесених змін - до 01.01.2013 р., а з 1.01.2013 р. - стало обов`язковим внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності і виключено положення щодо реєстру правочинів. Відповідно до цього - моментом укладення договору між позивачем і відповідачем 1 станом на день його укладення був момент його нотаріального посвідчення та внесення до державного реєстру правочинів, і момент набуття права власності (за законом, чинним на той час), пов`язувався з даною подією, тобто з внесенням до реєстру відомостей про правочин, а з 01.01.2013 р. - момент виникнення права власності законодавчо пов`язаний з моментом здійснення державної реєстрації безпосередньо права власності в реєстрі речових прав. Даний правочин між сторонами посвідчений нотаріально (договір дарування); він своєчасно, тобто в день його посвідчення нотаріусом, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, що відповідало чинному на той час законодавству і порядку реєстрації правочинів. У відповідності до вимог ст. 126 ЗК України (в чинній на той час редакції), при укладенні договору по переходу права власності на земельну ділянку нотаріус вніс до державного акту всі відомості щодо відчуження земельної ділянки на користь [PERSON] . Сукупність договору дарування і державного акту з відповідною відміткою, зробленою на ньому нотаріусом, становили той правовстановлюючий пакет документів, на підставі яких обдарований, отримавши (за чинним на той час законом) земельну ділянку собі у власність, повинен був юридично зафіксувати за собою набуте право власності шляхом подальшої реєстрації цього права у відповідному земельному органі (до створення державного реєстраційного органу згідно закону про державну реєстрацію). Сам той факт, що набувачем не були доведені до завершення всі дії по оформленню прав на набуте майно і не були внесені відповідні відомості до державного реєстру речових прав стосовно набутого у власність майна (у відповідності до змін в цивільному законодавстві і в законодавстві, що стосується створення єдиної реєстраційної системи в Україні) не є ознакою недійсності правочину, не є ознакою неукладення договору, не є ознакою його розірвання, припинення чи ознакою відмови позивача від правочину і від набутих за правочином прав та інших наслідків. Так само дана обставина не є свідченням того, що у відчужувача майна залишилось чи заново виникло, чи повернулось йому право розпоряджатись відчуженим майном, яке на той момент вже було предметом виконаного ним зобов`язання за дійсним договором. Позивач, уклавши договір по набуттю майна у власність, виконавши всі умови договору, виконавши всі необхідні реєстраційні дії щодо правочину, прийнявши майно внаслідок виконання дарувальником свого зобов`язання по передачі земельної ділянки у володіння набувачу - новому власнику, став його єдиним законним володільцем з усіма відповідними правами, що наповнюють право власності. Не зареєструвавши своє право власності в державному реєстрі речових прав, набувач майна не наповнив набуте ним право власності лише його єдиною і останньою складовою - правом розпорядження набутим майном, що не означає відсутності у нього всіх інших прав на набуте у власність майно, чи втрату ним таких прав. При цьому суд враховує, що закон, яким внесено зміни щодо реєстрації правочинів, і яким введено обов`язкову реєстрацію права власності, не встановлює конкретні строки виконання даної вимоги про внесення до державного реєстру відомостей про речове право, і не пов`язує відсутність реєстрації права з припиненням права, яке вже набуте з законних підстав. Тобто самим фактом нездійснення державної реєстрації права власності відповідно до змін у законодавстві, що регулює дані правовідносини, позивач не втратив прав на набуте у власність майно, в тому числі не втратив права на реєстрацію цього права у майбутньому. В процесі доведення цього процесу до юридичного завершення (внесення в реєстр речових прав) позивач (набувач) є єдиною особою, хто має право бути власником цього майна з усіма правами власника, з єдиним обмеженням щодо розпорядження майном шляхом його відчуження, що у зв`язку зі змінами в законодавстві, стало неможливим без внесення до державного реєстру відомостей про набуте право. Тому позивач має право на захист свого майна і на захист порушених прав на це майно, в тому числі і від подальших недобросовісних дій відчужувача - попереднього власника майна. Згідно ч.1 ст. 13 ЦК України - свої цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Згідно ч. 2 - при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Згідно ч. 3 - не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно ч. 4 - при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Зі змісту ч.1 ст. 317, ч.1 ст. 319, ч.1 ст. 321, ст. 346 ЦК України право власності є непорушним, і лише власнику (або особі, якій власником на законній підставі передані такі права) належить право розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Відчуженням майна припиняється право власності на нього, і з цього часу особа, що здійснила відчуження майна, втрачає право розпоряджатись відчуженим майном. Згідно ч.1 ст.330 ЦК України - якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК майно не може бути витребуване у нього. Згідно ч.1 ст. 656 ЦК України - предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору. Згідно ч.1 ст. 658 ЦК України - право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно ч.1 ст. 659 ЦК України - Продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, другою, третьою статі 203 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства; відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; відповідно до ч.3 ст203 ЦК України - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України - якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 236 ЦК України - нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його укладення. Виходячи з аналізу норм закону, що регулює дані правовідносини, - правом розпорядження майном наділений лише власник цього майна або інша особа, якій на відповідній правовій підставі передано таке право. Не може право власності на певну річ чи її частку одночасно належати декільком особам з однакових правових підстав (в одному і тому самому обсязі прав). Виходячи з виниклої в даному випадку конкуренції договорів як підстав для виникнення прав на одне майно і з конкуренції суб`єктів щодо їх прав на одне майно, набуте ними з конкуруючих підстав, - слід вважати, що перший правочин, який є дійсний за всіма ознаками і відповідає всім вимогам закону, є юридично значимим і таким, з якого для його сторін виникли дійсні права і обов`язки. Натомість другий за послідовністю їх вчинення правочин по відчуженню майна, укладений тим самим відчужувачем і відносно того самого майна, має в собі вже в момент укладення невідповідність вимогам закону, містить у собі дефект зі сторони продавця (відчужувача), який не мав права розпоряджатись відчужуваним майном, яке є предметом вже виконаного зобов`язання за раніше укладеним договором про відчуження. І тому дійсність наслідків другого правочину (про повторне відчуження) і виникнення та зміна прав сторін у даному правочині напряму і виключно залежить від дійсності першого правочину по відчуженню. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] з підстав порушень з боку продавця, і з підстав відсутності у продавця права розпоряджатись майном, що продається, в цілому суперечить закону, моральним засадам суспільства, порушує захищені конституцією принципи непорушності права власності, зокрема він не відповідає вимогам, зазначеним в ч.1 ст.203 ЦК України. Договір по відчуженню майна укладений особою, яка не є власником цього майна чи особою, якій право розпорядження передано власником на законній підставі. Відповідач повторно розпорядився майном без законних підстав, в той час, коли ні майна, ні права розпорядження майном у продавця вже не було. Повторним продажем вже відчуженого майна грубо порушені права позивача як набувача майна за першим договором. Майно, належне позивачу, відчужене без його відома і волевиявлення. При таких обставинах даний договір між [PERSON] та [PERSON] (договір повторного продажу вже відчуженого майна) має бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ст. 203 та ч.1, ч.3 ст. 215 ЦПК України, наведених вище. Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, то суд, задовольняючи даний позов і визнаючи договір недійсним, виходить з наступного: Згідно ч.3 ст. 215 ЦК України договір може бути визнаний недійсним як за позовом сторони у договорі так і за позовом заінтересованої особи. Оскільки даним договором порушено права позивача, то він є заінтересованою особою, яка вправі звернутись до суду з даним позовом на захист своїх порушених прав, в тому числі і в обраний ним спосіб - шляхом визнання даного договору недійсним. Такий спосіб захисту прав відповідає вимогам закону, зокрема ст.16 ЦК України, а також ч.3 ст. 152 ЗК України, згідно якої захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання прав (п.а), визнання угоди недійсною (п.б), визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (п.г), застосування інших, передбачених законом, способів (п.д). Погоджуючись з обраним позивачем способом захисту своїх прав - шляхом визнання договору недійсним, - суд враховує, що позивач перебуває в договірних правовідносинах з одною із сторін оспорюваного ним договору - з продавцем; оспорюваний договір є наслідком порушень продавцем зобов`язань за раніше укладеним з позивачем договором. Підстави, з яких цей договір визнається недійсним, відносяться до сторони продавця (який є одночасно і дарувальником за договором з позивачем). Суд також враховує, що договір між [PERSON] та [PERSON] є першим правочином, який визнається недійсним, і його наслідки прямо впливають на права позивача по відношенню до майна, набутого ним і перепроданого тим самим продавцем іншій особі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №9 від 06.11.2009 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , - п.5 - відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно п.10 Постанови - вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Згідно роз`яснень Пленуму в п.10 даної постанови, - не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Однак, дана правова позиція стосується випадків визнання недійсним наступного правочину, вчиненого після недійсного правочину. В даному ж випадку позивач є стороною у дійсному договорі, а договір, який він просить визнати недійсним, є першим після дійсного правочину, укладеного з ним, і не є наступним у сенсі змісту п.10 зазначеної Постанови. Тому суд дійшов висновку, що зазначені вище особливості звернення до суду за захистом прав щодо майна, яке відчужене третій особі особою, що не мала право його відчужувати, не стосується випадку з позивачем. Даним договором купівлі-продажу (між [PERSON] та [PERSON] ) порушено права позивача; порушені права підлягають судовому захисту у обраний позивачем спосіб. Позов в цій частині підлягає задоволенню, а вказаний договір має бути визнаний недійсним з підстав, зазначених позивачем і наведених вище. Позивач також заявив вимогу про витребування майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що у разі, якщо майно відчуджене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Згідно з положеннями ч. 1 та ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчуджувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, серед іншого, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно у особи, яка не мала право його відчуджувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що необхідно витребувати від\~ [PERSON] ,\~ із чужого\~незаконного володіння\~та повернути\~у володіння [PERSON] , земельну ділянку з кадастровим номером 3210900000:01:129:0108, площею 0,15 га за адресою [ADDRESS] , у зв`язку з чим, позов в даній частині підлягає задоволенню. Що стосується спливу трирічного строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом, то суд дійшов таких висновків. Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу (справа «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18). У цивільному законодавстві закріплені об`єктивні межі застосування позовної давності. Вони встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України); (б) опосередковано, тобто з урахуванням сутності заявленої позовної вимоги (пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 212302053 від 12.06.2020 року, долученої до матеріалів справи, вбачається, що саме 12.06.2020 року позивач дізнався про порушення свого права на володіння, користування та розпорядження власним майном. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі ст.ст. 202, 203, 215, 388 ЦК України,

Outcome: approved