Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-26 00:00:00

До Голосіївського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] , за результатом розгляду якого позивач просить суд скасувати розпорядження №247 від 08.06.2023 року «Про зміну договору найму» в частині зміни квартиронаймача на [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; визнати основним квартиронаймачем квартири за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та стягнути судові витрати, понесені позивачем, з [PERSON] . В обґрунтування позову вказує, що [PERSON] самовільно зайняв житлове приміщення після незаконної зміни договору найму, порушуючи ст. 61, 103-106 Житлового кодексу Української РСР (ЖК УРСР), і що позивач має право бути визнаним основним квартиронаймачем. Вказує, що позивач постійно був зареєстрований у квартирі з 1994 року. Проте неправомірними діями [PERSON] , які виразились у подачі до суду великої кількості позовних заяви, серед яких і позовної заяви про визнання права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , останній набув права на зміну умов договору найму. Ухвалою судді від 23.04.2024 року за вказаною позовною заявою відкрито провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 26.04.2024 р. у задоволенні клопотання [PERSON] про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін у справі за позовом [PERSON] до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , в особі законного представника [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про скасування розпорядження в частині та визнання основним квартиронаймачем відмовлено. 20.12.2024 клопотання [PERSON] про розгляд справи в порядку загального позовного провадження у справі за позовом [PERSON] до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , в особі законного представника [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про скасування розпорядження в частині та визнання основним квартиронаймачем залишено без задоволення. 23.12.2024 клопотання [PERSON] про зупинення провадження у справі за позовом [PERSON] до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , в особі законного представника [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про скасування розпорядження в частині та визнання основним квартиронаймачем залишено без задоволення. Відповідач, Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація, у своєму відзиві заперечує проти позовних вимог, вказуючи, що розпорядження №247 від 08.06.2023 року було ухвалено відповідно до чинного законодавства, зокрема статей 103-106 Житлового кодексу УРСР, статей 6, 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та розпорядження Київської міської державної адміністрації від 31.01.2011 №121. Відповідач зазначає, що позивач не надав жодних доказів порушення його прав чи законних інтересів, як цього вимагає стаття 81 Цивільного процесуального кодексу України, а тому позов є необґрунтованим. Оскільки позивач також не довів своєї реєстрації за спірною адресою, що є ключовим для визнання права на користування житлом, адміністрація просить суд повністю відмовити в задоволенні позову. Відповідач, [PERSON] , у своєму відзиві заперечує проти позовних вимог [PERSON] , обґрунтовуючи свою позицію тим, що позивач був знятий з реєстрації за адресою спірної квартири ще 08.06.2021 року та наразі проживає за іншою адресою, яку відповідач надав йому в оренду. Відповідач наголошує, що реєстрація інших осіб за цією адресою підтверджує відсутність підстав для порушення прав позивача. Оскільки дії відповідача відповідають законодавству, а позивач не має жодних підтверджуючих документів на право користування квартирою, відповідач вважає позов необґрунтованим і просить суд відмовити у його задоволенні. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. З витягу з розпорядження Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації №247 від 08.06.2023 року вбачається, що на підставі статей 103-106 Житлового кодексу УРСР, статей 6 і 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», а також розпорядження Київської міської державної адміністрації від 31.01.2011 №121, було здійснено зміну договору найму на житлове приміщення. Відповідно до вказаного розпорядження договір найму на квартиру [ADDRESS] , було змінено на [PERSON] . Вказано, що він проживає у квартирі разом із родиною (сином, сестрою, онуком і двома племінницями). Зміна договору була проведена у зв`язку зі смертю попереднього квартиронаймача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 14.01.2018 року. Відповідно до ст. 106 Житлового кодексу УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. З нотаріально посвідчених заяв, зареєстрованих у реєстрі, вбачається, що [PERSON] (зареєстровано 22.122022 року, №1117), [PERSON] (зареєстровано 19.12.2022 року, №1215), [PERSON] (зареєстровано 01.122022 року, №697) та [PERSON] (зареєстровано 14.12.2022 року, №3744) добровільно надали згоду на оформлення особового рахунку для квартири [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] . У заявах зазначено, що підписанти усвідомлюють значення своїх дій, розуміють обставини, що мають значення, і повністю підтримують рішення про оформлення особового рахунку на користь [PERSON] , якого визнають відповідальною особою. Усі заяви були нотаріально посвідчені, що підтверджує їх законність та дійсність. З відповіді №556195 від 23.04.2024 року, сформованої з Єдиного державного демографічного реєстру, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 20.10.1994 року. Однак його реєстрація за цією адресою була припинена 08.06.2021 року. Під час розгляду справи не було надано належних та обґрунтованих доказів, які б підтверджували правові підстави зняття позивача, [PERSON] , з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Зокрема, до матеріалів справи не долучено жодних документально підтверджених даних, таких як відповідні рішення суду, заяви позивача або інших осіб про зняття з реєстрації, а також будь-яких інших актів, які б могли обґрунтувати зміну реєстрації позивача. Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частинами 1-2 ст. 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. З ордеру №770/6 серія Б, виданого 12 лютого 1981 року [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Московського районного ради народних депутатів від 26 січня 1981 року, вбачається, що йому та членам його сім`ї (дружині [PERSON] , сину [PERSON] та доньці [PERSON] ) було надано право на заселення трикімнатної квартири [ADDRESS] . Загальна площа квартири складає 41,3 кв. м. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї ст., перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з положеннями ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до частин першої, другої ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга ст. 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга ст. 65 ЖК України). Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання у квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім''ї наймача, у розумінні частини другої ст. 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем. При цьому на вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей не потрібно письмової згоди всіх членів сім`ї, які проживають разом з наймачем. Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, й інші обставини справи, що мають значення для справи, зокрема, чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Частиною другою ст. 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність Судом встановлено, що позивач, [PERSON] , не довів факт порушення свого права на укладення договору найму житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , після смерті попереднього квартиронаймача, [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що позивач був знятий з реєстрації за вказаною адресою 08.06.2021 року, що підтверджується відповідними даними з Єдиного державного демографічного реєстру. Факт припинення реєстрації позивача свідчить про відсутність у нього права користування спірною квартирою станом на момент подання позову. Позивачем також не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували його проживання у спірній квартирі після припинення реєстрації. Відповідно, суд дійшов висновку, що права позивача не були порушені, внаслідок винесення розпорядження № 247 від 08.06.2023 р. про зміну договору найму, а тому вимоги позову є необґрунтованими. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови, а тому у задоволенні позову слід відмовити. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову витрати позивача в порядку ст. 141 ЦПК України залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed