Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

У серпні 2024 року [PERSON] в особі представника адвоката Пархоменко О.О. звернулася до Подільського районного суду м. Києва із заявою про встановлення факту належності трудової книжки. В обгрунтування заяви зазначає, що [PERSON] є батьком [PERSON] . Відповідач є особою з інвалідністю 2 групи довічно. Іншим родичем Відповідача першого ступеня споріднення є його син [PERSON] , що залучений до участі у справі у якості Третьої особи. У зв`язку із збройною агресією рф проти України, заявник виїхала за межі території України - до Федеративної Республіки Німеччина, де отримала тимчасовий захист та перебуває на даний час. Матір позивача [PERSON] також є особою з інвалідністю 2 групи довічно, наразі перебуває за межами території України. Відповідач проживає разом із сином [PERSON] , який здійснює за ним необхідний догляд та утримує його. Проте, протягом останнього року позивачу від відповідача періодично надходять вимоги щодо сплати коштів на своє утримання, з мотивів встановленням йому інвалідності, низьким розміром пенсії, та посиланням на обов`язок позивача утримувати його. Позивач з обґрунтованістю таких вимог не згодна, вважає відсутнім у себе обов`язку щодо утримання батька, а у відповідача - відсутнім морального права висування до неї таких вимог, оскільки своїх батьківських обов`язків відносно неї відповідач не виконував. Відповідач свої батьківські обов`язки по відношенню до позивача не виконував, свідомо ухилявся від їх виконання: не піклувався про її здоров`я, не турбувався про духовний та моральний розвиток, не забезпечував здобуття освіти, жодної матеріальної допомоги не надавав, а після досягнення позивачкою 16 річного віку, коли позивач почала проживати окремо від батьків, взагалі нею не цікавився. Позивач завжди відчувала себе небажаною для батька дитиною. Наразі позивач вже протягом тривалого часу проживає окремо, самостійно забезпечуючи своє існування з раннього віку, будь-якої допомоги від батька не отримувала. Зв`язку з батьком не підтримує. Таким чином, позивач звертається до суду із позовною заявою про звільнення від обов`язку утримувати батька. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 10.10.2024 від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач зазначає, що дійсно є інвалідом ІІ групи довічно. З початком повномасштабного вторгнення позивачка разом із дружиною відповідача виїхала за кордон та не надає жодної підтримки батькові. Фактично останній перебуває на утриманні свого сина. Допитаний у судовому засіданні, яке відбулося 19.11.2024 свідок [PERSON] повідомила суду, що вона зростала з позивачем в одному дворі, стосунки позивачки з батьком були напружені, батько не цікавився своєю донькою, не забезпечував її базовими речами, навчанням не цікавився, батько займався лише сином. Після школи позивачка не проживала з батьками, жила в гуртожитку. Зараз позивачка проживає в Німеччині разом з мамою, в батька проблеми зі здоров`ям і він вимагає від позивачки кошти на його утримання. 15.01.2025 від представника позивача на адресу суду надійшло клопотання про долучення доказів у справі. Так, представником позивача було долучено відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19-90172/18/24-Вих від 30.12.2024. Вказаною відповіддю підтверджується, що позивач протягом останніх 2,5 років проживає за межами території України, її короткострокові (кількаденні), нечасті приїзди не носять характеру постійних, та не здатні забезпечити догляд та утримання батька. В судовому засіданні представник позивача обґрунтовував підстави позову, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.08.1994, актовий запис № 765. Відповідач є особою з інвалідністю 2 групи довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням на ім`я « [PERSON] » № [NUMBER] серії [NUMBER] виданого 02.11.2022 та довідкою МСЕК № 799782 виданою 22.06.2022 серії ААБ № 12. Іншим родичем відповідача першого ступеня споріднення є його син [PERSON] , що залучений до участі у справі у якості третьої особи, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 21.01.1992. У зв`язку із збройною агресією рф проти України, заявник виїхала за межі території України - до Федеративної Республіки Німеччина, де отримала тимчасовий захист та перебуває на даний час. Матір позивача [PERSON] також є особою з інвалідністю 2 групи довічно, наразі перебуває за межами території України. Факт перебування позивача закордоном підтверджується відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19-90172/18/24-Вих від 30.12.2024 Позивачка звернулася до суду із позовною вимогою про звільнення від обов`язку утримувати батька. Правовідносини між сторонами врегульовано положеннями Сімейного кодексу України (далі - СК України). Так, відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до ч.1 ст. 204 Сімейного кодексу України, дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини: 1. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. 2. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. 3. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя 4. Батьки зобов`язані поважати дитину. 5.Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. 6.Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. 7.Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Тлумачення статті 204 СК України свідчить, що вона може застосовуватися, якщо встановлено у сукупності такі обставини: (а) непрацездатність матері, батька; (б) потребу матері, батька в матеріальній допомозі; (в) ухилення матері, батька від виконання батьківських обов`язків. Тобто, звільнення від обов`язку утримувати матір, батька може мати місце лише у випадку, якщо такий обов`язок у дочки, сина виник. Пленум Верховного Суду України у п. 16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 р. № 3 роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Водночас зазначені чинники, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини. Сплата аліментів на дитину не є належною участю у її вихованні. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом не було встановлено, що відповідач був позбавлений батьківських прав відносно позивача, ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до доньки, оскільки протилежного позивачем не доведено. Також судом не було встановлено, що з відповідача на користь позивача стягувались аліменти на утримання останньої, рівно як і те, що відповідач не брав жодної участі у виховані, забезпечені, фізичному та моральному розвитку дитини, чи мав заборгованість зі сплати аліментів. Посилання позивача щодо неналежного виховання зі сторони відповідача зводяться до доведення наявності напружених стосунків між батьком та донькою, а також те, що на думку позивача батько достатнім чином не приділяв їй уваги у психологічному та фінансовому значенні цього слова, а на противагу приділяв свій час, увагу та виховував лише брата позиваки, третю особу у справі. Однак, суд не вбачає обставин, які свідчать про те, що відповідач жодним чином не брав участі у житті доньки, адже до певного віку донька проживала разом з відповідачем і лише після закінчення школи стала жити окремо. Недостатня фінансова допомога та неналежний рівень уваги приділений вихованню доньки не свідчить про те, що відповідач ухилявся від обов`язку належного виховання та утримання доньки, а є лише суб`єктивним баченням позивача щодо питань виховання та утримання батьками неповнолітніх дітей. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням встановлених обставин суд вважає позовні вимоги безпідставними, а тому позов слід залишити без задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed