Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що за час перебування із відповідачем в зареєстрованому шлюбі ними за спільні кошти було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстроване за [PERSON] . Дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя та їх частки у ній рівні. Поряд з цим, ані вона, ані відповідач у вказаному житлі не проживали, однак її утримання в повному обсязі здійснювалося саме нею. Наразі, існують зобов`язання по сплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги, які вона виконує одноособово. З огляду на вказані обставини, просила суд визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] , спільним майном подружжя сторін, внаслідок чого визнати за нею право власності на житло, зобов`язавши її сплатити [PERSON] компенсацію 1/2 частки майна, що складає 531979,50 грн. Також просить вирішити долю судових витрат. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.10.2023 року було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] (Том 1, а.с. 95-96). 27.08.2024 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що на спірну квартиру не поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя, оскільки дане майно придбане за особисті кошти [PERSON] . Квартира за адресою: [ADDRESS] , була набута відповідачем у власність 20.08.1997 року за кошти, які були отримані від продажу, того ж дня, квартири за адресою: [ADDRESS] , яка перебувала у власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яка на той момент діяла в інтересах малолітнього сина [PERSON] . З огляду на наведене, у задоволенні позову просить відмовити (Том 1, а.с. 200-201). 06.09.2024 року представником позивачки було подано до суду відповідь на відзив якому зазначено, що позивачка та їх спільний з відповідачем син також були співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] , а відтак кошти, які були отримані від відчуження даного нерухомого майна, належали у тому числі й [PERSON] . Поряд з цим, у спірній квартирі та по дату своєї загибелі в умовах бойових дій проживав спільний син сторін - [PERSON] . Останніх 10 років саме позивачка здійснювала оплату комунальних платежів та вирішувала питання з приводу спірного утримання житлового приміщення (Том 1, а.с. 203-205). 04.10.2024 року від представника відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву в яких останній наводить аргументи ідентичні викладеним у відзиві на позовну заяву (Том 1, а.с. 218-219). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.11.2024 року було задоволено клопотання сторони позивачки про залишення без розгляду позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя в частині позовних вимог про визначення за [PERSON] права власності на квартиру та визначення за [PERSON] права на грошову компенсацію 1/2 частки оціночної вартості житлової квартири (Том 2, а.с. 5). В судовому засіданні представник позивача надала суду пояснення аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову посилаючись на обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив. У задоволені позову просив відмовити повністю. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що в період з 30.08.1987 року по 15.02.2001 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Дана обставина підтверджується, зокрема, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (Том 1, а.с. 11), та стороною відповідача не заперечується. 20.08.1997 року, за час перебування сторін у шлюбі, [PERSON] було набуто право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (Том 1, а.с. 8-13). Про дану обставину свідчить договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 20.08.1997 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Снитюк Л.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 2487 (а.с. 12). У своєму позові [PERSON] ставить питання щодо розподілу спірної квартири, як спільного майна подружжя, шляхом визнання за нею права власності на 1/2 його частку. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Статтею 57 СК України закріплений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Разом з тим, ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування - на іншого. В ході розгляду справи сторона відповідача посилалася на ту обставину, що квартира за адресою: [ADDRESS] , була придбана за рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири за адресою: [ADDRESS] , якою володіла родина [PERSON] та така передана останньому у приватну власність як його особисте майно. Однак, суд відхиляє дані доводи з огляду на таке. Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 20.08.1997 року в.о. державного нотаріуса Першої луцької держнотконтори Волинської області Четверговою Є.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-936, квартира за адресою: [ADDRESS] , на момент її відчуження в користь покупця [PERSON] , належала на праві власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 167). Тобто, навіть у випадку придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , за кошти, які були отримані від відчуження вищевказаного майна, частина таких коштів також належала [PERSON] , як співвласнику квартири за адресою: [ADDRESS] , та як законному представнику малолітнього [PERSON] . При цьому, стороною відповідача не було надано жодних доказів того, що спірна квартира була придбана не в інтересах сім`ї [PERSON] , [PERSON] та їх спільної дитини, а в особисту власність відповідача. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України манно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України). Отже, суд вважає доведеним, що на квартиру за адресою: [ADDRESS] , поширюється режим права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , частки в яких є рівними. Таким чином, вищевказане майно підлягає поділу між сторонами в рівних частках, а тому є усі передбачені законом підстави для визнання за кожним з них права власності на 1/2 частку спірної квартири. За наведених обставин, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя в повній мірі обґрунтованими. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Як слідує з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.10.2018 року в справі № 569/17904/17, - на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.? Крім того, у своїй постанові від 13.12.2018 року у справі № 816/2096/17 Верховний Суд прийшов до висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Із наведеного вище слідує, що сторона, яка заявляє вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язана надати відповідні докази, які у причинно-наслідковому зв`язку підтверджують затрачений час на правову допомогу, надану в справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та фактичну передачу виконаних адвокатом робіт, які, зокрема, можуть міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, Велика Палата ВС у постанові від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) виснувала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Разом з тим, в ході розгляду справи стороною позивача не було долучено до свого позову детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, із зазначенням у ньому затраченого часу та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, суд наголошує на такому. Згідно поданих ордерів, представництво [PERSON]. у даному судовому провадженні здійснювали адвокати Лавренчук О.В. та Курбай Л.М. (Том 1, а.с. 43, 114). Витрати на правничу допомогу в сумі 20000 грн. були сплачені позивачкою на користь адвоката Лавренчука О.В., що підтверджується відповідною квитанцією до прибуткового касового ордера № 207 від 22.08.2023 року та відповідним прибутковим касовим ордером (а.с. 41). У вищевказаних документах зазначено, що надана правнича допомога складалася із: усної консультації; вивчення документів та судової практики, підготовка позовної заяви, зібрання доказів, узгодження правової позиції, представництво інтересів клієнта в суді. Однак, на переконання суду, відсутність будь-якого зазначення часових затрат на виконання кожного із видів послуг правничого характеру позбавляє суд можливості оцінити обгрунтованість вимог щодо відшкодування витрат на правничу допомогу на предмет співмірності із обсягом наданих адвокатом послуг. Крім того, суд зауважує, що адвокат Лавренчук О.В. не здійснював представництва інтересів [PERSON] в суді. З огляду на наведене, суд вважає квитанцію до прибуткового касового ордера № 207 від 22.08.2023 року та відповідний прибутковий касовий ордер недостовірними та не достатніми доказами у справі, які б підтверджували дійсний розмір понесених позивачкою витрат на правничу допомогу. Також суд наголошує на тому, що стороною позивача до закінчення судових дебатів у справі не зроблено заяви про подання доказів для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення даного рішення суду. З огляду на наведене, у задоволенні вимог [PERSON] про стягнення з відповідача судових витрат, понесених на правничу допомогу, слід відмовити в повному обсязі. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] є особою з інвалідністю І-А групи довічно (Том 1, а.с. 166), а тому останній від сплати судового збору звільнений на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». З огляду на те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя було задоволено в повному обсязі та враховуючи, що відповідач звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне понесені позивачкою витрати по сплаті судового збору в сумі 5319 грн. 81 коп. (Том 1, а.с. 89-зворот) компенсувати за рахунок держави. На підставі ст.ст. 57, 60, 61, 65, 69-71 СК України, ст.ст. 355, 356, 357, 365, 368, 372 ЦК України,

Outcome: partial