Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-13 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 10 червня 2022 року вони уклали шлюб з відповідачкою. В шлюбі у сторін народилась донька [PERSON] [INFO] . Подальше збереження шлюбу з відповідачкою неможливе, сторони проживають окремо, відносини між ними мають негативний характер та шлюб є формальним. У зв`язку з наведеним просить розірвати шлюб з відповідачкою, стягнути з відповідачки судові витрати. 08.01.2025 року від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого вона не заперечує щодо розірвання шлюбу, просить розгляд справи проводити без її участі, врахувати визнання позову при розподілі судових витрат. Позивач у судове засідання не з`явився, його адвокат подала заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, у поданому 08.01.2025 року відзиві просила про розгляд справи за її відсутності.. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 14 лютого 2024 року, сторони зареєстрували шлюб 10 червня 2022 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, , актовий запис №1159. Згідно копії повторного свідоцтва про народження у шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] [INFO] (а.с.12). Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». З огляду на те що сторони не підтримують шлюбних стосунків, відповідачка позов визнає, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Що стосується стягнення судових витрат, то суд виходить з наступного: За змістом ч.1 та п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до положення п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Статтею 141 ЦПК України визначено розподіл судових витрат між сторонами та передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частин 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20). Представник позивача - адвокат Задна Роксолана Євгенівна здійснює діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, правничу допомогу надає на підставі ордеру №1062255 від 23.02.2024 та на підставі договору про надання правової допомоги № 17/02/24 від 17.02.2024 у Івано-Франківському міському суді Івано-Франківської області. Відповідно до копії додаткової угоди №2 до договору про надання правової допомоги № 17/02/24 від 17.02.2024 та копії акту приймання-здачі виконаних робіт від 25.11.24, загальна вартість наданих послуг адвокатом Задна Р.Є. клієнту [PERSON] за договором про надання правової становить 6 000 грн., а саме: усна консультація з вивчення документів та визначення способу захисту інтересів за 2 години - 1000 грн.; підготовка позовної заяви 3 години - 4000 грн.; підготовка інших процесуальних документів 1 година - 1000 грн. Дослідивши надані докази на підтвердження витрати на професійну правничу допомогу адвоката, суд вважає, що заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу має не обґрунтовано завищену вартість. Таким чином, судом встановлена неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу складності справи та фактично виконаними адвокатом робіт (наданих послуг), часові, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсягу наданих робіт (послуг) та участі у судових засіданнях. Адвокат зазначає, що на усну консультацію клієнта та складання позовної заяви вона витратила 5 годин робочого часу, що є занадто багато для такої категорії справи, враховуючи, що в даній категорії справи єдино можливий спосіб захисту прав позивача, то яку позицію слід було узгоджувати з позивачем 2 години. Крім того, жодних доказів адвокатом не збиралось, жодних дій для цього не вчинялось, позовна заява є стандартною та простою в написані, на її підготовку об`єктивно можна витратити 1 годину часу, плюс 30 хв. розмови з клієнтом. Також адвокат вказує, що 1 годину часу вона витратила на підготовку інших процесуальних документів, але адвокат не брала участі в судовому засіданні, не подавала необхідних клопотань, окрім долучення доказів договору, який можна було долучити до позовної заяви і не готувати окреме клопотання. Виходячи із наведеного, визнання позову відповідачкою, а також з урахуванням принципів пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 3 000 грн., які можна вважати необхідними і неминучими для позивача, який звернувся за допомогою до професійного адвоката. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. [PERSON] при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. Враховуючи те, що відповідачка до початку розгляду справи по суті визнала позовні вимоги, тому суд приходить висновку, що 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 605,60 грн. необхідно повернути позивачу з державного бюджету, а решту - у розмірі 605,60 грн. стягнути з відповідачки на користь позивача. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі наведеного, ст. 29 ЦК України, ст. ст. 104, 110, 112, 115, 141, 157 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved