Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-07 00:00:00

[PERSON] , діючи в особі представника адвокат Весеньова Є.В. звернулася в суд з позовом до ФОП [PERSON] про стягнення заробітної плати. Позов обгрунтовує тим, що 20.08.2023 року, [PERSON] було прийнято ФОП [PERSON] на посаду продавця-консультанта, і з нею було укладено трудовий договір. В зв`язку з незаконним звільненням 28.02.2020 року, [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про поновлення її на роботі. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.08.2021 по справі №711/2175/20 ухвалено рішення про поновлення [PERSON] на посаді продавця-консультанта магазину ФОП [PERSON] . Статтею 24 КЗпП України визначено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу. В зв`язку з цим, [PERSON] звернулась до Соснівського відділу ДВС у м.Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції, для примусового виконання рішення суду. 15.10.2021 року, виконавче провадження про поновлення [PERSON] було завершено на підставі п.9 частини 1, ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», в зв`язку з фактичним та повним виконанням рішення суду. Про факт виконання рішення суду, свідчить наказ ФОП [PERSON] від 01.09.2021 року, про скасування наказу «Про звільнення [PERSON] » від 28.02.2020 №1. Таким чином, [PERSON] була поновлена на роботі з 01.09.2021 року. Відповідно до відомостей з державного реєстру фізичних осіб-та фізичних осіб підприємців станом на 12.02.2024 року, [PERSON] є працівником ФОП [PERSON] , і їй нараховується заробітна плата, яку [PERSON] не отримувала. В зв`язку з цим, 18.12.2023 року [PERSON] направила відповідні запити до [PERSON] , відповіді на які вона не отримала. Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За вимогами частини першої статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Мінімальна заробітна плата в період з 01.01.2020 року, до 31.08.2020 року складала 4723,00 грн; з 01.09.2020 року, до 31.12.2020 року складала - 5000,00 грн. З 01.01.2021 року, до 30.11.2021 року складала - 6000,00 грн. З 01.12.2021 року, до 30.09.2022 року складала - 6500,00 грн. З 01.10.2022 року, до 31.12.2023 року складала 6700,00 грн. З 01.01.2024 року, розмір мінімальної заробітної плати склав 7100,00 грн. (Закон України про Державний бюджет України на 2019, 20, 21, 22, 23 рік). Враховуючи вище викладене, роботодавець зобов`язаний був виплатити [PERSON] заробітну плату в розмірі: - 18000,00 грн (за період з 01.09.21 по 01.12.21); - 65000,00 грн (за період з 01.12.21 по 01.10.22); - 80400,00 грн (за період з 01.10.22 по 01.10.23); Загальна сума боргу складає 163400,00 грн. Також роботодавцем, після поновлення [PERSON] на посаді продавця-консультанта, в порушення вимог чинного законодавства не було виплачена заробітну плату за час вимушеного прогулу в період з 28.02.2020 року по 01.09.2021 року. Стаття 235 КЗпП України визначає, що у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Таких дій роботодавець не вчинив, внаслідок чого за період з 28.02.2020 року по 01.09.2021 року не було виплачено Позивачці заробітну плату в сумі: 28338,00 грн + 20000,00 грн + 54000,00 грн = 102338,00 грн. Просить суд стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] заробітну плату в сумі 163400 грн., та середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 102338 грн. та судові витрати Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.08.2024 року відкрите спрощене позовне провадження у справі на підставі п.2 ч.4 ст. 19 ЦПК України. 18.09.2024 року до суду надійшов відзив представника відповідача адвоката Ульянова С.М., в якому останній заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивачем пропущений строк на звернення до суду. Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду по справі № 711/2175/20 від 04.08.2021року [PERSON] було поновлено на посаді продавця консультанта ФОП [PERSON] з 28.02.2020 року. У цій справі [PERSON] ставила питання тільки щодо поновлення її на роботі та не ставила питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Законом України від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: "Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Отже, до 19.07.2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. (постанова КАС ВС №380/15245/22 від 25.04.2023 року). Враховуючи, що про порушення свого права щодо отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] знала, ще в день прийняття постанови Верховного Суду про поновлення її на роботі (тобто 04.08.2021 року), а ч. 2 ст. 233 КЗпП України набрала чинності 19.07.2022 року то строк на звернення з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закінчився у [PERSON] 19.10.2022 року, а з позовом остання звернулась 17.08.2024 року, через 1 рік 09 місяців, тобто з пропущенням строку на звернення до суду визначеного ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Також вказує на те, що після отримання постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 04.08.2021 року № 711/2175/20 ФОП [PERSON] видала наказ від 01.09.2021 року про поновлення на роботі [PERSON] . На адресу [PERSON] 03.09.2021 року рекомендованим повідомленням з описом вкладенням було направлено повідомлення про поновлення на роботі та запрошено з`явитись на роботі 08.09.2021 року о 08.00 год. [PERSON] 08.09.2021 року, 09.09.2021 року, 11.09.2021 року, 13.09.2021 року, 14.09.2021 року, 15.09.2021 року не з`явилась. 15 вересня 2021 року на адресу [PERSON] було направлено лист в якому [PERSON] від імені ФОП [PERSON] просив повідомити про причини неявки на роботу у вищезазначені дні. Відповіді на лист отримано не було. Всі ці обставини були досліджені Придніпровським районним судом м. Черкаси під час розгляду скарги [PERSON] на дії (бездіяльність) державного виконавця та описані в ухвалі суду від 14.02.2022 року по справі № 711/2175/20. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх повністю. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до\~ч.ч.1,3\~ст.\~13\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.08.2021 року скасовані рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.05.2020 року та постанова Черкаського апеляційного суду від 23.07.2020 року. Поновлено [PERSON] на посаді продавця-консультанта магазину ФОП [PERSON] з 28.02.2020 року. 01.09.2021 року ФОП [PERSON] було видано наказ, яким скасовано наказ «Про звільнення [PERSON] » від 28.02.2020 року №1. Забезпечено допуск до роботи [PERSON] на посаді продавця-консультанта. Унесено запис про поновлення [PERSON] до трудової книжки. Унесено зміни до особової картки та особової справи [PERSON] . Підстава: рішення Верховного Суду м.Києва від 04.08.2021 року №61-12674ск20. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Винагорода за працю як невід?ємна складова права на працю гарантується і ст. 2 Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив. що право заробляти собі на життя є невід?ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено структуру заробітної плати. \~Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. \~Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. \~Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до\~ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ними органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. В умовах спрощеного режиму розмір заробітної плати визначається трудовим договором з урахуванням встановленого законом мінімального рівня оплати праці, а заробітна плата виплачується працівнику у строки, встановлені цією статтею, та визначені трудовим договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. На підтвердження своїх позовних вимог, позивачем надано Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерело/суми нарахованого доходу, нарахованого (перахованого) податку та військового збору станом 12.02.2024 року. Як було встановлено судом, [PERSON] було поновлено на роботі наказом від 01.09.2021 року з 28.02.2020 року. Отже, починаючи з 28.02.2020 року (день звільнення) по 04.08.2021 року (день ухвалення рішення про поновлення на роботі Верховним Судом) позивач перебувала у вимушеному прогулі. Позивач вважає, що роботодавець повинен був виплатити [PERSON] заробітну плату в розмірі: - 18000,00 грн. (за період з 01.09.21 по 01.12.21); - 65000,00 грн. (за період з 01.12.21 по 01.10.22); - 80400,00 грн. (за період з 01.10.22 по 01.10.23); Загальна сума боргу складає 163400,00 грн. Разом з тим, як вбачається з наданих Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, [PERSON] в вересні, жовтні, листопаді, грудні 2021 року, січні,лютому, березні квітні, травні, червні, липні, серпні, вересні, жовтні, листопаді,грудні 2022 року, січні,лютому, березні квітні, травні, червні, липні, серпні, вересні 2023 року отримувала заробітну плату в Департаменті освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради. Оскільки заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, позивачем не доведено, що в період з 01.09.2021 року по 01.10.2023 року вона виконувала будь-яку роботу у ФОП [PERSON] , оскільки у цей період вона працювала в Департаменті освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради. За таких обставин су приходить до висновку про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги, у зв`язку з недоведеністю. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації заробітної плати за час вимушеного прогулу в період з 28.02.2020 року по 01.09.2021 року, то вказана вимога не підлягає до задоволення, з огляду на таке. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Законом України від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: "Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Отже, до 19.07.2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. (постанова КАС ВС №380/15245/22 від 25.04.2023 року). Враховуючи, що про порушення свого права щодо отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] знала, ще в день прийняття постанови Верховного Суду про поновлення її на роботі (тобто 04.08.2021 року), а ч. 2 ст. 233 КЗпП України набрала чинності 19.07.2022 року то строк на звернення з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закінчився у [PERSON] 19.10.2022 року, а з позовом остання звернулась 17.08.2024 року, через 1 рік 09 місяців, тобто з пропущенням строку на звернення до суду визначеного ч. 2 ст. 233 КЗпП України, який не підлягає поновленню. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог повністю Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, а позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позовної заяви, судові витрати слід віднести за рахунок держави. На підставі наведеного, Закону України «Про оплату праці», КЗпП України,

Outcome: dismissed