Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-05 00:00:00

позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , Львівської міської ради у якому просили визнати протиправним і скасувати в частині п.п.1.3 та 1.4 рішення Брюховицької селищної ради N?264 від 28.02.2017 року ; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,049 га, кадастровий номер 4610166300:09:002:0299 для індивідуального садівництва;скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,0161 га, кадастровий номер 4610166300:09:002:0440 для індивідуального садівництва; зобов?язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] усунути [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , перешкоди в користуванні майном шляхом: - відновлення доступу до належної позивачам частини будинку та зовнішньої сторони стіни будинку N [ADDRESS] (зі сторони кімнати площею 13,3 кв.м. позначена в технічному паспорті від 01.09.2006 р. як 2-3), - демонтажу за власний рахунок металевої огорожі, яка встановлена [PERSON] та [PERSON] зі сторони належної позивачам частини будинку та зовнішньої сторони стіни будинку [ADDRESS] (зі сторони кімнати площею 13,3 кв.м. позначена в технічному паспорті від 01.09.2006 р. як 2-3), - демонтажу за власний рахунок металевої огорожі та колючого дроту, які встановлені [PERSON] , [PERSON] та які унеможливлюють користування позивачами сараєм. - переобладнати водостік з прибудованої до квартири N?1 кухні за власний рахунок. Позивачі вимоги обґрунтовують тим, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03.11.2017 року у справі N?466/6195/17 за позивачами було зареєстроване право власності по 1/6 частці у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.11.2017 року N?N?105596175, [ADDRESS] в цілому складається з двох квартир. Квартира [ADDRESS] в цьому будинку на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру виданого згідно з розпорядженням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 28 березня 2006 року N?20 належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Право власності на кв. N?1 зареєстровано відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.06.2021р. Позивачі стверджують, що за будинковолодінням [ADDRESS] було закріплено земельну ділянку площею 1570,0 кв.м. на підставі рішення Брюховицької селищної ради за N?10 від 27.01.1955 року закріплено на праві користування земельну ділянку. При цьому згоду на це було надано власником квартири N?2 гр. [PERSON] , що стверджується копією зазначеної згоди. Проте, акти узгодження меж [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не підписували, такі підписи на актах є підробленими. 3 долученої копії комісійного акту від 27.03.2009 року N?509 про давність користування земельною ділянкою у графі «Суміжні землекористувачі» також міститься нібито підпис Порше-Люкс М. Біля позначки «М. Долинська» (дошлюбне прізвище). Однак, вказаний документ вона не підписувала і вказаний підпис не є її. Так само як і не належать їй підписи біля позначок « [PERSON] » у графі «Суміжні землекористувачі» вчинені на Актах встановлення і узгодження меж земельної ділянки, копії яких додані до відповіді на адвокатський запит. Також не підписували вказані вище акти і інші позивачі, а саме [PERSON] та [PERSON] . Таке ставить під сумнів законність оскаржуваного рішення . На підставі цього рішення Брюховицької селищної ради від 28.02.2017 року за відповідачем [PERSON] було зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,049 гa, кадастровий номер 4610166300:09:002:0299 для індивідуального садівництва, що підтверджується інформаційною довідкою N?222462682 від 02.09.2020 року, а за відповідачем [PERSON] було зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0161 га, кадастровий номер 4610166300:09:002:0440 для індивідуального садівництва, що підтверджується інформаційною довідкою N?222463029 від 02.09.2020 року. Позивачі зазначають, що здійснена відповідачами приватизація спірних земельних ділянок порушує їхнє право на користування прибудинковою територією та їхнє право на приватизацію земельної ділянки відповідно до їх ідеальних часток у будинку і на цій підставі звернулися до суду за захистом свого права. У судовому засіданні представник позивачів [PERSON] та позивач [PERSON] позовні вимоги підтримали та дали пояснення, аналогічні змісту позову. Відповідач [PERSON] та пре6дставник відповідачів [PERSON] позовні вимоги заперечили, вважають, що спірні ділянки приватизовані на законних підставах. Вказані земельні ділянки не входять до прибудинкової території і їх приватизації не порушує прав позивачів. Просять у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Львівськоі міської ради проти позову заперечила. Вважає, що у позивачів відсутнє порушення право землекористувача, оскільки спірні земельні ділянки обліковувались як землі , не надані у власність. Ці земельні ділянки не призначались для обслуговування будинку. Просить у позові відмовити. Заслухавши доводи учасників процесу, вивчивши надані письмові докази, суд прийшов до наступного. Судом встановлено , що позивачі [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] відповідно до Свідоцтва про право власності від 01.08.2007 року виданого виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22.01.2016 року у справі N?466/10026/15-ц було припинено зазначене право спільної сумісної власності і кожному співвласнику визначено по 1/6 частки у праві власності на цю квартиру. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03.11.2017 року у справі N?466/6195/17 було визнано право власності по 1/6 частці у квартирі [ADDRESS] за нами, Порше-Люкс (на той час - Долинська) Майєю Вікторівною, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Будинок N [ADDRESS] в цілому складається з двох квартир. Квартира [ADDRESS] в цьому будинку на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру виданого згідно з розпорядженням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 28 березня 2006 року N?20 належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 30.11.2016 року відповідачі звернулись до Брюховицької селищної ради з заявами про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельних ділянок по [ADDRESS] для ведення садівництва площею 0.0490 га та площею 0,0161 га. Рішенням Брюховицької селищної ради Брюховицької селищної ради N?264 від 28.02.2017 року про затвердження відповідачам [PERSON] та [PERSON] проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 0,0490 га та 0,0161 га відповідно, а також передачі вказаних земельних ділянок у власність відповідачів. На підставі рішення Брюховицької селищної ради N?264 від 28.02.2017 року, а саме п.1.3 та 1.4 за відповідачем [PERSON] було зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,049 гa,кадастровий номер 4610166300:09:002:0299 для індивідуального садівництва, що підтверджується інформаційною довідкою N?222462682 від 02.09.2020 року, а за відповідачем [PERSON] було зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0161 га, кадастровий номер 4610166300:09:002:0440 для індивідуального садівництва, що підтверджується інформаційною довідкою N?222463029 від 02.09.2020 року. На підтвердження своїх вимог позивачами надана довідка , видана ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" № 1/9614 від 27.08.2017 рокупро те, що згідно архівних даних ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» та обмірів кварталу N? [NUMBER] в смт. Брюховичі станом на 19.11.1954 року з біжучими змінами від 1982 року земельна ділянка будинку N?45 на [ADDRESS] (згідно обмірів [ADDRESS] , зареєстрована площею 1570,0 кв.м. на підставі рішення Брюховицької селищної ради за N?10 від 27.01.1955 року, (висновок інженерно-технічного дослідження № 9-20Д від 10.07.2020 року). З документів (ст. 53-56 Т.1 матеріалів справи) датованих 1954-1955 роком та з наданої ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» довідки № 1/9614 від 27.08.2017 року вбачається, що було проведено інвентаризацію земельної ділянки N? [NUMBER] на [ADDRESS] (колишня [ADDRESS] ,за наслідками якої за будинкоуправлінням [ADDRESS] , закріплено право користування земельною ділянкою загальною площею 1570.0 кв.м.за будинковолоднінням [ADDRESS] . В подальшому в плані БТІ та ЕО від 09.07.2009 року було змінено інформацію про розмір та розташування земельної ділянки. Інших документів про існування у позивачів права користування земельною ділянкою до здійснення відповідачами приватизації квартир та/або до приватизації спірних ділянок суду не подано. Відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків). Відповідно до ст.92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Відповідно до положень ч.ч..2, 4 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 22.09.2021 № 173/1744/19 дійшов висновку, що сам факт набуття права власності на будинок не може бути достатньою підставою для висновку про набуття особою у власність ділянки. Одночасне виникнення прав на земельну ділянку у разі купівлі нерухомості на ній може виникнути тільки тоді, коли земля під придбаним будинком належним чином оформлена на попереднього власника нерухомості. Загальне правило - перейти може лише існуюче право власності чи користування землею. Приймаючи рішення у даній справі, Верховний Суд дійшов до висновку, що суди попереднії інстанції помилково задовольняли позовні вимоги , оскільки під час розгляду справи суди не досліджували питання, на якій правовій підставі позивачі користуються земельною ділянкою, якому розміру та конфігурації відповідає ця земельна ділянка та чи відбулося під час розмежування земельних ділянок суміжних землекористувачів зменшення розміру земельної ділянки, якою правомірно користуються позивачі. Суди помилково застосували 120 статтю ЗКУ до цієї справи, оскільки передчасно зробили висновки про виникнення у позивачів права на земельну ділянку у разі купівлі нерухомості на ній. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням змісту поданих позивачами доказів , враховуючи спосіб набуття права власності на квартиру через з приватизацію, суд вважає, що позивачами не доведено факту виникнення у них права користування земельною ділянкою в розмірі площею 1570,0 кв.м. чи земельними ділянками (їхніми частинами), які приватизовано відповідачами. На обгрнутування своїх вимог позивачі посилаються на Висновок експертного інженерно-технічного дослідження від 10.07.2020 р. \\ т.1 а.с.30-41 \\ Вказаний висновок береться судом до уваги в частині даних, що стосуються розташування земельних ділянок, розміщених на ній будівель та споруд (колодязів, паркану, тощо.) також, з вказаного висновку вбачається, що спірні земельні ділянки не перебувають під житловим будинком, на них відсутнє нерухоме майно, що належало б позивачам. Суд не приймає до уваги висновок в частині , де судовим експертом зазначається наявність права користування спірною земельною ділянкою, оскільки експерт вийшов за межі поставлених йому питань що стосуються проведення інженерно-технічної експертизи, і описав питання права. При вирішенні спору суд звертає увагу також на те, що позивачі набули право власності саме на квартиру у житловому будинку, а не на будинок. Відтак, їх покликання на ст. 377 ЦК України є нерелевантним. Наведений у позовній заяві термін про те, що багатоквартирним є будинок, який має три і більше квартири був введений Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», набув чинності 01.07.2015 року, в той час як приватизація квартир позивачами та відповідачами відбулась у 2006-2008 роках. До набуття чинності згаданого Закону у п. 2.1 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за N 582/5773, багатоквартирним будинком вважався житловий будинок до складу якого входить більше ніж одна квартира. Враховуючи наведене, суд прийшов до переконання, що приватизація спірних земельних ділянок жодним чином не порушує прав чи законних інтересів позивачів як власників квартири [ADDRESS] . Доводи позивачів про підроблення їхніх підписів у Акті від 27.03.2009 року № 509, про що вказано у висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 3679-Е від 16.02.2023 року, не мають вирішального значення для розгляду по суті їхніх позовних вимог. Вказана експертиза не містить висновків про те, що підписи замість позивачів здійснено відповідачами, відтак не має підстав для висновку про неправомірність дій відповідачів. Непідписання заявником акта узгодження меж земельної ділянки не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18.04.2018 року у справі № 445/297/17. Відповідне положення також міститься у постанові Верховного Суду від 4 березня 2021 року у справі № 709/809/17 та у постанові Великої Палати Верховного суду від 30.03.2019 року у справі № 350/67/15-ц. Оцінюючи доводи про здійснення перешкод у користуванні майном шляхом відновлення доступу до належної позивачам частини будинку та веранди, а також переобладння водостоку з прибудованої до квартири [ADDRESS] кухні суд вважає за необхдіне зазначити наступне. З пояснень сторін вбачається, що між ними тривалий час наявні неприязні стосунки. Однак , матеріали справи не містять доказів про те, хто встановив паркан, що впритул підходить до будинку з зовнішньої стіни , а також про те, що сарай , про відсутність доступу до якого заявляють позивачі, коли-небудь знаходився у їхньому користуванні; відсутні дані про будь-які звернення позивача до відповідачів про демонтаж цього паркану. Відтак, суд вважає , що відсутні докази на на підтвердження заяв позивачів, що відповідачі чинять їм реальні перешкоди у користуванні майном . Згідно ч.1- ч.3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. (ч.8 ст. 141 ЦПК України). Позивачами подана заява про стягнення понесених ними втрат на правову допомогу. Однак, зважаючи на те, що у задоволенні позову судом відмовлено, заява до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed