Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 вересня 2021 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 903315180, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора. 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 2/1118-01, відповідно до якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. 31 грудня 2020 року додатковою угодою № 26 до договору факторингу № 28/1118-01 сторони дійшли згоди викласти текст договору в новій редакції. Відповідно до реєстру боржників № 158 від 02 листопада 2021 року до вказаного договору факторингу до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 903315180. 20 жовтня 2022 року між ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 20102022, у відповідності до умов якого ТОВ «Таліон Плюс» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаними в реєстрах прав вимоги. Відповідно до реєстру прав вимоги № 1 від 21 жовтня 2021 року до вказаного договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 38\~363,80 грн, з яких: 9\~500,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 28\~863,80 грн сума заборгованості за відсотками. Крім того, 20 червня 2021 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 3477205510/439131, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора. 19 квітня 2022 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 19042022, у відповідності до умов якого ТОВ «Гоуфінгоу» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаними в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників до вказаного договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 15\~842,00 грн, з яких: 4\~000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 11\~842,00 грн сума заборгованості за відсотками. Також, 16 червня 2021 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» і [PERSON] було укладено кредитний договір № 10606-06/2021, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора. 18 січня 2022 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» і ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 18012022, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «Інвеструм» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаними в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників до вказаного договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 8\~107,50 грн, з яких: 2\~300,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 5\~807,50 грн сума заборгованості за відсотками. 20 липня 2021 року між ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 3477205510/708676, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора. 19 квітня 2022 року між ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 19042022-Є, у відповідності до умов якого ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаними в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників до вказаного договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 14\~500,00 грн, з яких: 4\~000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 10\~500,00 грн сума заборгованості за відсотками. Крім того, 22 червня 2021 року між ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 3477205510/699518, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора. 19 квітня 2022 року між ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 19042022-Є, у відповідності до умов якого ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаними в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників до вказаного договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 3\~025,00 грн, з яких: 1\~000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 2\~025,00 грн сума заборгованості за відсотками. Всупереч умовам вказаних договорів, відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань, після відступлення права вимоги, останній не здійснив жодного платежу для погашення заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попередніх кредиторів. У зв`язку з вказаними обставинами, просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитними договорами в загальному розмірі 79 838,30 грн і судові витрати. За ухвалою суду від 18 листопада 2024 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. 02 грудня 2024 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено про те, що вимоги позивача він не визнає у повному обсязі. В обґрунтування вказав, що в 2021 році дійсно декілька разів звертався до ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» для отримання невеликих кредитів, які своєчасно повернув, а тому не розуміє звідки взялася нарахована заборгованість і про які грошові зобов`язання йдеться мова, оскільки ніяких офіційних претензій із розрахунком заборгованості ні від позивача ні від інших компаній не отримував. Крім того, відповідно до наданих позивачем роздруківок останній кредит йому ніби то був наданий на строк 15 днів до 03 серпня 2021 року, а тому строк позовної давності мав обраховуватися саме з моменту не повернення кредитних коштів, тоді як позивач звернувся до суду з вказаним позовом лише 18 вересня 2024 року, тобто після спливу трирічного строку. З огляду на вказані обставини, просив застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 13 грудня 2024 року до суду від представника позивача Ясницької Н.О. надійшла відповідь на відзив, згідно з якою представник вважає відзив безпідставним, необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до умов укладених між відповідачем і фінансовими установами договорів, які оформлені сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, [PERSON] отримав кредитні кошти та зобов`язався їх повернути та сплати проценти за користування кредитом і прострочення, а також виконати інші зобов`язання у повному обсязі в строки та на умовах, передбачених договорами. Нарахування заборгованості здійснювалося у відповідності до умов договорів і додатків до них, а тому саме через неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань і було нараховано заборгованість, заявлену позивачем до стягнення. ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до відповідача, що підтверджується відповідними договорами факторингу та реєстрами прав вимоги. Стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності представник вказала, що ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжується на строк дії такого карантину. Дію карантину було неодноразово продовжено до 30 червня 2023 року. Постановою КМУ № 654 від 27 червня 2023 року на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Таким чином, карантин на території України було встановлено безперервно з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року. Разом з цим, відповідно до ЗУ № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено розділом 19, відповідно до якого в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану, строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого ЗУ № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який неодноразово було продовжено та який діє до тепер. Отже, починаючи з березня 2020 року строк позовної давності продовжився на строк дії карантину, який тривав до 30 червня 2023 року, а починаючи з 24 лютого 2022 року строк позовної давності продовжився на строк дії в Україні воєнного стану, який діє на даний час. Таким чином, з урахуванням наведених правових норм, строк позовної давності позивачем пропущено не було. З огляду на вказане, представник позивача вважає, що обставини, на які посилається відповідач у відзиві, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 10 вересня 2021 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 903315180, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора MNV5Е57Х, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 9\~500,00 грн, строком кредитування 20 днів до 30 вересня 2021 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у межах дисконтного періоду в розмірі 1,93% від суми кредиту за кожен день користування ним. Згідно з п. 1.9.3. договору, якщо позичальник користуватиметься кредитом після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому п. 1.8 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 722,70% річних, що становить 1,98% вдень від суми кредиту за кожен день користування ним (а.с. 10-15, 152). 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с. 115-119). 31 грудня 2020 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено додаткову угоду № 26 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, за умовами якої сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції, з якої вбачається, що згідно умов цього договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі за відповідним реєстром прав вимог (а.с. 16-18). 20 жовтня 2022 року між ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 20102022. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 1 від 21 жовтня 2022 року до вказаного договору факторингу ТОВ «Таліон Плюс» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» права грошової вимоги до відповідача в сумі 38\~363,80 грн, з яких: 9\~500,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 28\~863,80 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 19-21). Згідно з розрахунком позивача, заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 903315180 станом на 31 серпня 2024 року становить 38\~363,80 грн і складається із: 9\~500,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 28\~863,80 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 22). Крім того, 20 червня 2021 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 3477205510/439131, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора R92702, за умовами якого відповідач отримав кредит 4\~000,00 грн, строком кредитування 15 днів до 04 липня 2021 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 894,25% річних від суми кредиту в розрахунку 2,45% на добу; загальна вартість кредиту становить 5\~470,00 грн і складається із: 4\~000,00 грн сума кредиту за договором, 1\~470,00 грн проценти за користування кредитом. 08 липня 2021 року на підставі заявки на продовження строку дії договору (пролонгацію кредиту) між ТОВ «Гоуфінгоу» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 2 у відповідності до умов якої сторони погодили продовжити строк дії договору про надання фінансового кредиту № 3477205510/439131 від 20 червня 2021 року на термін 34 дні, включаючи 4 дні прострочення; строк дії договору до 06 серпня 2021 року, загальна вартість кредиту 6\~940,00 грн, яка складається із: 4\~000,00 грн сума кредиту за договором, 2\~940,00 грн проценти за користування кредитом (а.с. 27-30). 19 квітня 2022 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 19042022-Г, у відповідності до умов якого ТОВ «Гоуфінгоу» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаними в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників до вказаного договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 15\~842,00 грн, з яких: 4\~000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 11\~842,00 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 31-34). Згідно з розрахунком позивача, заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 3477205510/439131 станом на 31 серпня 2024 року становить 15\~842,00 грн і складається із: 4\~000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 11\~842,00 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 35). Також, 16 червня 2021 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» і [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 10606-06/2021, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора W38162, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2\~300,00 грн, строком на 11 днів до 26 червня 2021 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 912,5% річних від суми кредиту в розрахунку 2,50% на добу; загальна вартість кредиту становить 2\~932,50 грн, яка складається із: 2\~300,00 грн сума кредиту за договором, 632,50 грн проценти за користування кредитом (а.с. 39-42, 153). 18 січня 2022 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» і ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 18012022, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «Інвеструм» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаними в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників до вказаного договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 8\~107,50 грн, з яких: 2\~300,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 5\~807,50 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 43-46). Згідно з розрахунком позивача, заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 10606-06/2021 станом на 31 серпня 2024 року становить 8\~107,50 грн і складається із: 2\~300,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 5\~807,50 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 47). 20 липня 2021 року між ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 3477205510/708676, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора R92195, за умовами якого відповідач отримав кредит 4\~000,00 грн, строком кредитування 15 днів до 03 серпня 2021 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 912,5% річних від суми кредиту в розрахунку 2,5% на добу; загальна вартість кредиту становить 5\~500,00 грн і складається із: 4\~000,00 грн сума кредиту за договором, 1\~500,00 грн проценти за користування кредитом (а.с. 52-54). Також, 22 червня 2021 року між ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 3477205510/699518, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора R47833, за умовами якого відповідач отримав кредит 4\~000,00 грн, строком кредитування 15 днів до 06 липня 2021 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 912,5% річних від суми кредиту в розрахунку 2,5% на добу; загальна вартість кредиту становить 5\~500,00 грн і складається із: 4\~000,00 грн сума кредиту за договором, 1\~500,00 грн проценти за користування кредитом (а.с. 56-58). 19 квітня 2022 року між ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 19042022-Є, у відповідності до умов якого ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаними в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників до вказаного договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача: - за договором про надання фінансового кредиту № 3477205510/708676 від 20 липня 2021 року в сумі 14\~500,00 грн, з яких: 4\~000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 10\~500,00 грн сума заборгованості за відсотками; - за договором про надання фінансового кредиту № 3477205510/699518 від 22 червня 2021 року в сумі 3\~025,00 грн, з яких: 1\~000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 2\~025,00 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 60-64). Згідно з розрахунком позивача, станом на 31 серпня 2024 року заборгованість [PERSON] становить: - за договором про надання фінансового кредиту № 3477205510/708676 від 20 липня 2021 року в сумі 14\~500,00 грн, з яких: 4\~000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 10\~500,00 грн сума заборгованості за відсотками; - за договором про надання фінансового кредиту № 3477205510/699518 від 22 червня 2021 року в сумі 3\~025,00 грн, з яких: 1\~000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 2\~025,00 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 55, 59). Відповідно до ч. 1 ст.\~626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 639\~ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно з вимогами ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Законом України\~«Про електронну\~комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Статтею 3\~цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами ст.\~11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення статті 11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 5 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з абз. другим частини другої статті 639\~ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Встановлені судом фактичні обставини у справі свідчать про те, що між сторонами договору досягнуто згоди щодо всіх істотних умов вказаних кредитних договорів, які оформлені сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Як вбачається зі змісту відзиву відповідачем не оспорюється отримання ним за вказаними договорами грошових коштів в розмірі, що зазначені у таких договорах. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок , зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договорами або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. З урахуванням встановленого, суд дійшов висновку, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договорами про надання фінансового кредиту № 3477205510/439131 від 20 червня 2021 року, № 10606-06/2021 від 16 червня 2021 року, № 3477205510/708676 від 20 липня 2021 року та № 3477205510/699518 від 22 червня 2021 року не виконав, у передбачений у договорах строк кошти (суми кредиту) не повернув, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за основними зобов`язаннями, яка складається із суми кредиту в межах заявлених позовних вимог, у загальному розмірі 14\~300 гривень. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками суд зазначає наступне. За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст.\~1050\~ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладених між фінансовими установами та відповідачем договорів про надання фінансового кредиту, дані фінансові установи надали позичальнику суму кредиту, а останній зобов`язувався повернути наданий кредит у повному обсязі у визначений договорами строки: - за договором про надання фінансового кредиту № 3477205510/439131 від 20 червня 2021 року, з урахуванням пролонгації кредиту, (строк кредитування 49 днів) до 06 серпня 2021 року; - за договором про надання фінансового кредиту 10606-06/2021 від 16 червня 2021 року (строк кредитування 11 днів) до 26 червня 2021 року; - за договором про надання фінансового кредиту № 3477205510/708676 від 20 липня 2021 року (строк кредитування 15 днів) до 03 серпня 2021 року; - за договором про надання фінансового кредиту № 3477205510/699518 від 22 червня 2021 року (строк кредитування 15 днів) до 06 липня 2021 року (а.с. 27-30, 39-42, 52-54, 56-58). Таким чином, позикодавець відповідно до ст.\~1048\~ЦК України мав право стягнути заборгованість по нарахованих і несплачених процентах за користування кредитними коштами в межах погодженого сторонами строку кредитування: - за договором про надання фінансового кредиту № 3477205510/439131 від 20 червня 2021 року, з урахуванням пролонгації кредиту 49 днів, тобто до 06 серпня 2021 року; - за договором про надання фінансового кредиту 10606-06/2021 від 16 червня 2021 року 11 днів, тобто до 26 червня 2021 року; - за договором про надання фінансового кредиту № 3477205510/708676 від 20 липня 2021 року 15 днів, тобто до 03 серпня 2021 року; - за договором про надання фінансового кредиту № 3477205510/699518 від 22 червня 2021 року 15 днів, тобто до 06 липня 2021 року. Доказів на підтвердження продовження дії договорів позивачем суду не надано. Згідно з розрахунком позивача (а.с. 31, 44), станом на 31 серпня 2024 року заборгованість [PERSON] становить: - за договором про надання фінансового кредиту 3477205510/439131 від 20 червня 2021 року 15\~842,00 грн і складається із: 4\~000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 11\~842,00 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 35); - за договором про надання фінансового кредиту № 10606-06/2021 від 16 червня 2021 року 8\~107,50 грн і складається із: 2\~300,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 5\~807,50 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 47); - за договором про надання фінансового кредиту 3477205510/708676 від 20 липня 2021 року 14\~500,00 грн і складається із: 4\~000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 10\~500,00 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 55); - за договором про надання фінансового кредиту 3477205510/699518 від 22 червня 2021 року 3\~025,00 грн і складається із: 1\~000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 2\~025,00 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 59). Досліджені судом розрахунки заборгованості, свідчать про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих і несплачених процентах за користування кредитом включає періоди, які виходить за межі строку кредитування, а тому є безпідставною і задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач мав сплати відсотки за користування кредитом у межах строку кредитування у визначених договорами розмірах: - за договором про надання фінансового кредиту 3477205510/439131 від 20 червня 2021 року, з урахуванням додаткової угоди № 2 від 08 липня 2021 року, в загальному розмірі 4\~410 гривень (1\~470 грн (проценти за період з 20 червня 2021 року по 04 липня 2021 року) + 2\~940 грн (проценти за період з 08 липня 2021 по 06 серпня 2021 року); - за договором про надання фінансового кредиту № 10606-06/2021 від 16 червня 2021 року в розмірі 632 гривні 50 копійок; - за договором про надання фінансового кредиту 3477205510/708676 від 20 липня 2021 року в розмірі 1\~500 гривень; - за договором про надання фінансового кредиту 3477205510/699518 від 22 червня 2021 року в розмірі 1\~500 гривень. Таким чином, оскільки відповідач умови зазначених договорів належним чином не виконував, заборгованість останнього за цими договорами в загальному розмірі становить 22\~342 гривні 50 копійок, яка складається із: 14\~300,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 8\~042,50 грн заборгованість за відсотками. Разом з цим, відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Вирішуючи вказане клопотання суд виходить з наступного. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом норм статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями фактами, які свідчать про порушення прав особи. Відповідно до\~ч.\~5\~ст.\~261\~ЦК України\~за зобов`язаннями\~з визначеним\~строком виконання\~перебіг позовної\~давності починається\~зі спливом\~строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частиною четвертою статті 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Тлумачення частини п`ятої статті 267 ЦК України свідчить про те, що під поважними причинами пропуску позовної давності слід розуміти такі обставини, що з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову. При цьому, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення прав особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 367/6105/16-ц. Судом встановлено, що в зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань за договорами про надання фінансового кредиту, відповідач повинен сплатити на користь позивача заборгованість у загальному розмірі 22 342 гривні 50 копійок. Позовна давність у національній правовій системі не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Вказаний висновок відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17, від 19 листопада 2019 року в справах № 911/3680/17 та № 911/3677/17. За умовами укладених між [PERSON] і фінансовими установами договорів про надання фінансового кредиту строк виконання грошового зобов`язання настав: - 26 червня 2021 року за договором про надання фінансового кредиту 10606-06/2021 від 16 червня 2021 року; - 06 липня 2021 року за договором про надання фінансового кредиту № 3477205510/699518 від 22 червня 2021 року; - 03 серпня 2021 року за договором про надання фінансового кредиту № 3477205510/708676 від 20 липня 2021 року; - 06 серпня 2021 року за договором про надання фінансового кредиту № 3477205510/439131 від 20 червня 2021 року, з урахуванням пролонгації кредиту. Отже, з цього часу в позивача виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за вказаними договорами про надання фінансового кредиту. Проте, з даним позовом, який був направлений засобами поштового зв`язку, ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулося до суду лише 30 вересня 2024 року, тобто після спливу трирічного строку звернення до суду, в зв`язку з чим стороною відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України. Доводи представника позивача з приводу того, що строк позовної давності пропущено не було, оскільки, починаючи з березня 2020 року строк позовної давності продовжився на строк дії карантину, а починаючи з 24 лютого 2022 року строк позовної давності продовжився на строк дії в Україні воєнного стану, суд до уваги не приймає з огляду на таке. Так, пунктом 3 розділу ХІІ\~«Прикінцеві положення»\~ЦПК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Таким чином, поновлення пропущеного процесуального строку здійснюється судом, якщо такий пропуск чи неможливість вчинення відповідної процесуальної дії зумовлена саме обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Для поновлення строку недостатньо лише посилання на наявність таких обмежень. Необхідним є наведення конкретних обставин та надання позивачем відповідних доказів на підтвердження їх існування, а також доведення їх впливу на своєчасність реалізації ним своїх прав. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого ЗУ № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який у подальшому було неодноразово продовжено та який діє на даний час. Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Статтею 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~передбачено, що в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. За приписами Рекомендацій, прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, судам рекомендовано по можливості відкладати розгляд справ (за винятком невідкладних судових розглядів), зважати на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань, та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя. Виважено підходити до питань, пов`язаних з поверненням різного роду процесуальних документів, залишення їх без руху, встановлення різного роду строків, по можливості продовжувати їх щонайменше до закінчення воєнного стану. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 листопада 2022 року в справі № 990/115/22 зазначила, що: «запровадження на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам собою факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку». Введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться у прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Питання про поновлення або наявності підстав для продовження відповідного процесуального строку вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи з доводів, наведених у відповідній заяві. Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 25 серпня 2022 року в справі № 240/3771/21. Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Поважними причинами пропуску процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення заяви стає неможливим або утрудненим, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання скарги. Суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ. Зазначені висновки викладені в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 204/2113/14-ц та від 25 листопада 2020 року у справі № 2-9436/2007. Вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду з позовами, суд повинен у сукупності оцінити всі обставини справи, навести мотиви щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку звернення до суду з позовом та зазначити, з яких підстав подане заявником клопотання може бути задоволене. Лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо звернення до суду з позовом у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку звернення до суду з позовом, з поважних причин. Отже, відповідно до вказаного, сам лише факт встановлення в Україні карантину та запровадження воєнного стану в Україні не може бути безумовною підставою для поновлення строку або продовження відповідного процесуального строку звернення до суду із даним позовом без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду, та без надання відповідних доказів того, як саме вказані обставини вплинули на роботу позивача, що, в свою чергу, обумовило пропуск відповідного строку або необхідність його продовження. При зверненні до суду з позовом, позивач не подав клопотання і не зазначив про це у відповіді на відзив, щодо поновлення строків на звернення до суду з обґрунтуванням обставин, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення позивача, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. З огляду на зазначене, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення з даним позовом, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за договорами про надання фінансового кредиту № 10606-06/2021 від 16 червня 2021 року, № 3477205510/699518 від 22 червня 2021 року, № 3477205510/708676 від 20 липня 2021 року та № 3477205510/439131 від 20 червня 2021 року задоволенню не підлягають. Щодо вимог позивача про стягнення із [PERSON] заборгованості за договором кредитної лінії № 903315180 від 10 вересня 2021 року слід зазначити наступне. За змістом ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор\~у зобов`язанні\~повинен передати\~новому кредиторові\~документи,\~які засвідчують\~права,\~що передаються,\~та інформацію,\~яка є\~важливою для\~їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України). Основними засадами цивільного судочинства згідно з ч. 3 ст. 2 ЦПК України є змагальність та диспозитивність. Принцип змагальності полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Принцип диспозитивності цивільного процесу полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Вказані норми кореспондуються зі статтею 81 ЦПК України, яка визначає обов`язок доказування і подання доказів. Згідно з вказаною нормою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 і 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач обґрунтовував заявлені вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором № 903315180 від 10 вересня 2021 року тим, що 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 2/1118-01, відповідно до якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. 31 грудня 2020 року додатковою угодою № 26 до договору факторингу № 28/1118-01 сторони дійшли згоди викласти текст договору в новій редакції. Відповідно до реєстру боржників № 158 від 02 листопада 2021 року до вказаного договору факторингу до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 903315180. 20 жовтня 2022 року між ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 20102022, у відповідності до умов якого ТОВ «Таліон Плюс» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаними в реєстрах прав вимоги. Відповідно до реєстру прав вимоги № 1 від 21 жовтня 2021 року до вказаного договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 38\~363,80 грн, з яких: 9\~500,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 28\~863,80 грн сума заборгованості за відсотками. За умовами договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, реєстр прав вимоги означає перелік прав вимоги до боржників, що відступається за цим договором. Згідно з п. 4.1. договору право вимоги\~переходить від\~клієнта до\~фактора в\~день підписання\~сторонами реєстру\~прав вимог,\~по формі\~встановленій у\~відповідному додатку.\~Підписанням реєстру\~прав вимоги\~сторони засвідчують\~передачу права\~вимоги до\~боржників в\~повному обсязі,\~за відповідним\~реєстром права\~вимоги (а.с. 115-119). За змістом додаткової угоди № 26 від 31 грудня 2020 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, а саме п. 4.1. угоди, наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром прав вимоги. На підтвердження відступлення ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» права вимоги ТОВ «Таліон Плюс» позивачем надано витяг з реєстру прав вимоги № 158 від 02 листопада 2021 року. Однак, вказаний витяг підписаний електронним цифровим підписом лише директора ТОВ «Таліон Плюс» [PERSON] , підпису представника ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» даний витяг з реєстру прав вимоги не містить. Фактично доданий витяг з реєстру прав вимоги № 158 від 02 листопада 2021 року є документом, що створений ТОВ «Таліон Плюс» і підписаний його керівником, а тому не може слугувати підтвердженням переходу до ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги до відповідача за договором кредитної лінії № 903315180 від 10 вересня 2021 року. Крім того слід зазначити, що долучена до позовної заяви копія додаткової угоди № 26 від 31 грудня 2020 року до договору факторингу № 28/1118-01 не засвідчена позивачем у встановленому порядку, що не відповідає положенням ст. 95 ЦПК України, та не містить усіх аркушів документу, що унеможливлює встановлення усіх її умов. Оскільки позивачем не надано належних, достатніх і достовірних доказів на підтвердження відступлення ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та набуття ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги до [PERSON] за договором кредитної лінії № 903315180 від 10 вересня 2021 року, зокрема витягу з реєстру прав вимоги № 158 від 02 листопада 2021 року, який би був підписаний представниками сторін договору факторингу № 28/1118-01, укладеного 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», то підстав для задоволення позовних вимог у цій частині суд не вбачає. Враховуючи викладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність і достовірність кожного доказу окремо, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, оскільки позивачем не доведено належними, достовірними та достатніми доказами факт набуття ТОВ «Таліон Плюс», а в подальшому й самим позивачем права вимоги до [PERSON] за договором № 903315180 від 10 вересня 2021 року, то суд вважає позовні вимоги в цій частині необґрунтованими та недоведеними, а тому дійшов висновку про необхідність відмови в їх задоволенні. З огляду на те, що в задоволенні позовних вимог судом відмовлено, то судові витрати, пов`язані з розглядом справи слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed