Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] , звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визнати недостовірною і такою, що порочить її честь, гідність та ділову репутацію інформацію: «Про вчинення [PERSON] головним бухгалтером ДО «Комбінат Троянда» злочину у вигляді протиправних діянь, використання свого службового становища незаконного працевлаштування на ДО «Комбінат Троянда» своїх родичів та знайомих, використання праці працівників державного підприємства для власних потреб та збагачень, внесення неправдивих відомостей в табеля працівників ДО «Комбінат Троянда», порушення трудової дисципліни», стягнути з [PERSON] моральну шкоду у розмірі 100\~000 грн, яку направити на Збройні Сили України та всі судові витрати стягнути з відповідача на користь позивача. Стислий виклад позиції сторін. В обгрунтування позовних вимог позивачка покликається на те, що 08.12.2022 [PERSON] , на ім`я Міністра економіки України та в.о. голови Державного агенства резерву України направила скаргу, в якій зазначила ряд неправдивих фактів, що вплинули негативно на репутацію позивачки, як головного бухгалтера ДО «Комбіна Троядна» та звинуватила її в корупції і некомпетентності, чим принизила її честь та гідність. В даній скарзі [PERSON] , зазначила, що позивачка здійснює протиправні діяння, використовує своє службове становище, незаконно прилаштувала на ДО «Комбінат Троянда» своїх родичів та знайомих, використовувала працю працівників державного підприємства для власних потреб та збагачень, вносила неправдиві відомості в табелі праці та інше. Така скарга стала підставою для проведення службової перевірки на підставі Наказу Державного агенства резерву України від 15.12.2022 № 149-к по фактах викладених в скарзі відповідачки. Відповідно до Акту службової перевірки Державного агенства резерву України жодного підтвердження її незаконної діяльності на посаді бухгалтера ДО «Комбінат Троянда» не було встановлено. Продовжуючи свою скаржничу діяльність [PERSON] , 03.04.2024 направила звернення на урядову «гарячу лінію» в змісті якого знову ж таки почала обливати позивачку, як посадову особу, брудом, а саме стверджувати, що вона в своєму кабінеті проводить застілля та належним чином не виконує свої службові обов`язки. При цьому нею не було надано жодних доводів та доказів такого, що і стало відмовою для проведення службового розслідування. Окрім того, 17.04.2024 [PERSON] на своїй сторінці в фейсбуці, тобто у відкритому для всіх просторі інтернет, опублікувала пост, в якому йдеться про те, що мешканка [PERSON] відсудила у роботодавця 100 000,00 грн моральної шкоди. Та [PERSON] , залишила під цим постом коментар, в якому не обділила [PERSON] увагою, і знову ж таки написала неправдиві висловлювання щодо останньої. Посилання на цей пост в мережі фейсбук: https://www.facebook.com/story.php?id=100010780172252&story fbid=20790435524649648 п-К. В цьому коментарі [PERSON] пише про те, що позивачка з керівником організації Р. Мисаком є співмешканцями та те, що начебто вони разом всіма способами намагалися позбутися незручної працівниці. Окрім того, [PERSON] вказала, що позивачка вступила в корупційний зв`язок з [PERSON] та [PERSON] , адже за її словами вона була добре обізнана в корупційних схемах. А також [PERSON] вказала в своєму коментарі, що [PERSON] було порушено трудове законодавство. Отже, підсумовуючи все описане в коментарі [PERSON] , до опублікованого поста в фейсбуці зазначає що дані неправдиві висловлювання цієї громадянки знову ж таки порочать її честь, гідність та ділову репутацію, та вводять її в депресивний стан. Адже, коли працівники комбінату один за одним почали їй показувати цей коментар та розпитувати чи правда таке було, то на деякий час вона просто не знала, що казати. Оскільки, вже набридло виправдовуватися перед людьми, за те, чого вона не робила. Такі слова [PERSON] та подальші запитання, щодо цього, інших людей приносять останні неабиякі душевні хвилювання та страждання. Все описане, щодо неї, в коментарі до посту [PERSON] є брехнею та наклепом, що підтверджується тим, що за її скаргами раніше дана інформація вже перевірялась, та була повністю спростована, після проведення перевірки. Незважаючи на її звернення до відповідачки з приводу припинення розповсюдження неправдивих відомостей, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію, остання постійно привселюдно перед працівниками підприємства ображає її непристойною лайкою та стверджує про її нібито злочинну діяльність, що не тільки підриває авторитет як головного бухгалтера на підприємстві, але й сильно впливає на психологічний стан та приносить душевні страждання. Такі дії відповідача призвели до негативних наслідків, як для позивачки так і для самого підприємства ДО «Комбінат Троянда». Керівництво підприємства почало ставитись з пересторогою та не довірою до неї, як головного бухгалтера підприємства, та це негативно відобразились на її репутації та складених життєвих основах. Зважаючи на все вищевказане, слід стверджувати, що [PERSON] поширила щодо [PERSON] , як посадової особи ДО «Комбінат Троянда», недостовірну інформацію, яка порушує її права та негативно вплинула на ділову репутацію. Оскільки, цей наклеп справив негативние враження на її особистість, як бухгалтера організації, принизив її гідність та ділову репутацію. Звинувачення у вчинені злочину спричинили моральні страждання і переживання їй, як головному бухгалтеру ДО «Комбінат Троянда», так як остання була принижена в очах своїх співробітників і вимушена була постійно виправдовуватися у своїй доброчесності та не винуватості. За таких обставин, вона, як головний бухгалтер діючої організації, отримала психологічний стрес, який виразився в моральних стражданнях, а саме вона втратила душевний спокій, нормальний сон, в неї почав часто підійматись артеріальний тиск. А також вона втратила набуті суспільні зв`язки, почала відчувати себе не зручно в колективі. 20.06.2024 відповідачкою [PERSON] було подано відзив на позовну заяву згідно якого остання просить в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди відмовити повністю та стягнути з позивача понесені відповідачем судові витрати. В обґрунтуванні поданого відзиву зазначає наступне. Як вбачається із матеріалів позову та не заперечується відповідачем, [PERSON] скерувала до Міністерства економіки України та Державного агентства резерву України скаргу від 08.12.2022 щодо можливих порушень посадовими особами Комбінату вимог чинного законодавства, в тому числі щодо працевлаштування родичів [PERSON] , [PERSON] та інших осіб, використання майна організації у власних цілях, безпідставне нарахування премії керівнику організації, внесення неправдивих відомостей до табелів обліку робочого часу працівників, цькування відповідача, невиконання судових рішень на користь [PERSON] , нецільове використання бюджетних коштів тощо. За результатами розгляду центральним апаратом Держрезерву України в складі комісії було проведено службову перевірку та складено відповідний акт. Крім того, 03.04.2024 [PERSON] звернулася на урядову «гарячу лінію» із зверненням щодо недотриманням трудового законодавства працівниками комбінату, а саме графіків робочого часу, цькування заявника цивільною дружиною [PERSON] , головним бухгалтером та головою профспілки [PERSON] , виконання трудових обов`язків працівниками з одночасним перебуванням на листку непрацездатності тощо. Відповідь на вказане звернення заявник не отримувала. Також в період з 2017 року [PERSON] неодноразово зверталася до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінальних правопорушень працівниками ДО «Комбінат Троянда» з метою ініціювання перевірки законності дій посадових осіб комбінату. У вказаних кримінальних провадженнях, з огляду на посаду [PERSON] та її функціональні обов`язки (головний бухгалтер, керівник профспілки), брала участь як учасник кримінального провадження, адже безпосередньо впливала на усі внутрішні організаційні процеси на комбінаті. Позивачем не доведено, що оспорювана інформація, викладена у заяві про вчинення злочину, є недостовірною, оскільки відповідачем висловлено твердження про кримінальне правопорушення, а не про винність позивача у вчиненні кримінального правопорушення. Кримінальні провадження на даний час відкриті і досудове розслідування триває. Відтак, заява про вчинення злочину не свідчить про поширення відомостей, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача. Позивачка [PERSON] як публічна посадова особа, керівник профспілкової організацій державної організації та головний бухгалтер. Жодного посягання зі сторони будь-яких осіб поза дозволених меж, а так само на приватне життя та спілкування позивача зі сторони відповідача не було. Висловлювання щодо можливих кримінально-караних дій з боку [PERSON] не містить фактичних обставин поширення недостовірної інформації, а лише оціночні судження про події та явища, що підлягають оцінці при проведенні досудового розслідування у кримінальних провадженнях, які тривають. Відносно [PERSON] як приватну чи посадову особу, образи чи наклепи відсутні. Більше того, наведені обставини порушення трудового законодавства та законодавства про оплату праці посадовими особами Комбінату, в тому числі і головним бухгалтером та керівником профспілки [PERSON] встановлені в судових рішеннях та не спростовані позивачем. Сприйняття позивачем як образи у зв`язку з зазначенням її як «співмешканки [PERSON] » не є обґрунтованим у зв`язку з відсутністю ознак неправдивості чи наклепу (спростовано рапортом поліції). За висновком позивача, [PERSON] поширила щодо неї, посадових осіб ДО «Комбінат Троянда», так і щодо самого підприємства недостовірну інформацію, яка порушує їх права та негативно вплинула на ділову репутацію підприємства і й як головного бухгалтера, однак не вказано шкоду заподіяно їй як фізичній особі чи юридичній особі в якій вона працює. Оцінюючи моральне відшкодування в сумі 100 000,00 грн позивач вказує, що наклеп справив негативне враження на його особистість, як головного бухгалтера, що підприємства, принизив гідність та ділову репутацію, негативно вплинув на суспільство. Разом з тим, з урахуванням відсутності доведеного складу цивільного правопорушення, недоведеності факту поширення саме відповідачем недостовірної інформації саме про позивача (адже з паперової копії електронного документа не видно автора коментаря, належність сторінки в мережі фейсбук відповідачеві, ідентифікація відповідача тощо), відсутності належних та допустимих доказів погіршення стану здоров`я, на чому наголошує [PERSON] відсутні правові підстави для стягнення компенсації моральної шкоди, що є похідною позовною вимогою. З огляду на недоведеність фактів наявності поширення недостовірної інформації відповідачем відносно позивача, негативних наслідків для позивача, причинно-наслідкового зв`язку, відсутні підстави для задоволення позову. 02.07.2024 позивачкою [PERSON] було подано відповідь на відзив згідно якої остання просить позовну заяву задовольнити в повному обсязі покликаючись на наступне. Відповідачка посилається на те, що скарги до правоохоронних органів не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність та ділову репутацію. Та вказує на те, що її звернення до правоохоронних органів щодо неї не є підставою для позову. Але ж в позовній заяві не було посилань на скарги [PERSON] до правоохоронних органів. Та окрім того, варто зазначити, що стосовне [PERSON] не було відкрито ніяких кримінальних проваджень, як вказує відповідачка. Тому вважає, що відсилка до даних скарг є нікчемною та ніяк не відноситься до цієї справи. Також відповідачем було неодноразово вказано, що «на території моїх володінь» в позаробочий час знаходився робочий автомобіль, та те, що на ньому «до моїх володінь приїжджав мій співмешканець [PERSON] », що було зафіксовано рапортом поліції. Тому з її точки зору, такі висловлювання були начебто правдивими. Але, як ми бачимо з доданого до відзиву рапорту поліції, було зафіксовано тільки те, що 24.03.2018 о 23:19 год. за викликом [PERSON] було виявлено автомобіль марки «Део Ланос», д.н.з. [NUMBER] , який був припаркований біля під`їзду будинку [ADDRESS] . Отже, те, що поліцією було зафіксовано, що біля багатоквартирного будинку, в якому проживає позивачка, та ще величезна кількість інших людей, стояв якийсь автомобіль, не дає права [PERSON] вигадувати якісь обставини та зводити наклеп. Окрім того, варто зазначити, що на балансі організації, в якій вона працює не існує та не існувало автомобіля зафіксованого в рапорті поліції. Тому, залишається лиш одне питання, що робила [PERSON] вночі під її будинком, та чи вважає вона, що такі переслідування людини є цілком нормальними. Відповідачкою було вказано купу посилань на судові рішення стосовно її трудових правовідносин з організацією. Але, вважає, що ці посилання є нікчемними, адже вони ніяк не відносяться до предмету позову, та не стосуються суті справи взагалі. Неодноразово відповідачка вказує, що факт звернення до правоохоронних органів із заявами про вчинення злочинів не може вважатися таким, що порочить честь, гідність чи ділову репутацію позивача. В позовній заяві не оскаржуються та не згадуються ніякі скарги та звернення [PERSON] до правоохоронних органів. Посилання [PERSON] у відзиві, щодо того, що позивачка є публічною посадовою особою, як головний бухгалтер та голова профспілки є недоречним, адже всі висловлювання та дії в її сторону з боку [PERSON] були щодо неї, як до людини та головного бухгалтера організації, та аж ніяк не стосувалися голови профспілкової організації. Вона, як головний бухгалтер не є публічною посадовою особою. Окрім того, «співмешкання з [PERSON] », на яке весь час вказує відповідачка, та на те, що такі її розповіді є правдивою інформацією, та не можуть оскаржуватися, та те, що це підтверджено рапортом поліції цілковитою брехнею. Адже, в рапорті поліції немає ніяких слів щодо неї чи [PERSON] взагалі. А також, [PERSON] не є її подругою, родичкою, чи навіть сусідкою, щоб висувати твердження щодо її проживання з будь - якою іншою людиною. Те, що ця особа слідкує за нею, та втручається в особисте та сімейне життя і є порушенням її конституційного права, за захистом якого довелося звернутися до суду. Відповідачка вказує, що їй незрозуміло, подаю я позов як фізична особа, чи позов від організації як юридичної особи. Тому варто зазначити, що позовну заяву подано [PERSON] .. Стосовно скріншотів з образливими коментарями, зроблених зі сторінки фейсбук [PERSON] , та наголошення на відповідачем на тому, що скріншоти не будуть достатнім доказом, але також в позовній заяві було вказано посилання на цей допис в фейсбуці. Та з огляду на те, що [PERSON] могла видалити вказаний допис на сторінці, аби приховати свої дії, то прость получити до матеріалів справи диск з відеозаписами та електронними скріншотами сторінки фейсбук [PERSON] та з наглядним доказом того, що даний допис та коментар дійсно був опублікований [PERSON] на своїй сторінці. Беручи до уваги все вказане, вважає, що аргументи, наведені [PERSON] у відзиві є повністю необгрунтованими та недоведеними. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінка Р.Г. від 27.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження на 13.06.2024 /т.1 а.с.42-43/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 13.06.2024 у зв`язку з клопотанням представника відповідачки, підготовче засідання відкладено на 30.07.2024 /т.1 а.с.55/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 30.07.2024 закрито підготовче провадження в справі. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 22.08.2024 /т.1 а.с.210-211/. 22.08.2024 у зв`язку з неявкою позивачки та її представника, справу розглядом відкладено на 18.09.2024 /т.1 а.с.213-214/. 18.09.2024 справу розглядом відкладено на 29.10.2024 /т.1 а.с.227-231/ Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 18.09.2024 в задоволенні клопотання \~ \~ \~ \~ [PERSON] , адвоката Андрейківа Ю.Я., про розгляд справи в закритому судовому з0асіданні відмовлено /т.1 а.с.234-235/. 29.10.2024 у зв`язку з клопотанням позивачки справу розглядом відкладено на 29.11.2024 /т.1 а.с.249-250/. 29.11.2024 в судовому засіданні оголошено перерву до 20.12.2024 /т.2 а.с. 9-14 на звороті/. 20.12,2024 у зв`язку з клопотанням позивачки справу розглядом відкладено на 27.12.2024 /т.2 а.с.21-22/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 27.12.2024 в задоволенні заяви \~ \~ \~ \~ [PERSON] про повернення позовної заяви відмовлено. Розгляд справи по суті відбувся 27.12.2024 за участі відповідачки [PERSON] та її представника - адвоката Колтононовського О.О.. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Колтоновський О.О. проти задоволення позовних вимог заперечили у повному обсязі покликаючись на мотиви наведені у відзиві на позов. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що працює разом з позивачкою та відповідачкою у ДО «Комбінат троянда». Відповідачка [PERSON] постійно звинувачує [PERSON] у крадіжках та корупції, також казала, що остання вкрала холодильник та мікрохвильову піч, вважає що їй неправильно здійснювали нарахування та звільнили з роботи, обзивала [PERSON] нецензурними словами, щодо скарг йому ні чого не відомо. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що працює у ДО «Комбінат троянда» понад 20 років та з [PERSON] у них часто виникають конфлікти. Між [PERSON] та [PERSON] був конфлікт весною чи на початку літа, скандалили обоє, однак присутнім на даному конфлікті не був. Зі скаргами не знайомий. Суд, дослідивши надані матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до скарги [PERSON] до Міністерства економіки України, т.в.о. Голові державного агенства резерву України від 08.12.2022, відповідачка окрім іншого зазначила, що Головний бухгалтер голова профспілки ДО «Комбінат Троянда», [PERSON] використовувала своє службове становище працевлаштувала фахівцем з державних закупівель свого сина [PERSON] , а після його звільнення, цю посаду зайняла її двоюрідна сестра [PERSON] .. Також на комбінаті працевлаштовано рідного дядька [PERSON] - [PERSON] , який є батьком [PERSON] , та його сина [PERSON] . [PERSON] , користуючись своїм становищем, залучала працівників ДО «Комбінат Троянда» у їх робочий час для виконання робіт із ремонту власної трикімнатної квартири. А оплату нараховувала їм з фонду заробітної плати. Працівники охорони, а саме: [PERSON] та інші, які допомагали йому, використовували столярний цех комбінату, устаткування та електроенергію і в робочий час виготовляли меблі та двері, різні церковні атрибути по замовленню на продаж. Окрім того, були залучені до оздоблювальних робіт в помешканні [PERSON] . Контролери КПП, за вказівкою [PERSON] та начальника охорони [PERSON] , не фіксували автотранспорту, який регулярно завозив сировину та вивозив готову продукцію зі столярного цеху. Заручившись підтримкою [PERSON] , головний бухгалтер [PERSON] , вживані меблі та пральну машину зі своєї квартири привезла на комбінат, де у подальшому розташували їх в побутовому приміщенні, в їдальні та в службовому кабінеті начальника охорони [PERSON] вказали, як, нібито, закуплені нові. Натомість за бюджетні кошти [PERSON] закупила меблі та побутову техніку для свого помешкання. [PERSON] та [PERSON] використовували службовий автомобіль у власних цілях у вихідні та святкові дні, а також у нічний час. Також головний бухгалтер [PERSON] неправомірно нарахувала авансом премію у розмірі 200% від посадового окладу директору [PERSON] водночас не вистачило коштів на мінімальну зарплату працівникам. За змовою групи осіб, а саме: директора [PERSON] , головного бухгалтера [PERSON] , начальника охорони [PERSON] , інженера з підготовки кадрів [PERSON] вносилися неправдиві відомості в табель обліку робочого часу шодо охоронника [PERSON] (чоловіка [PERSON] ), тоді як упродовж чотирьох місяців [PERSON] перебував безвиїзно на заробітках в Польщі. Одночасно на ДО «Комбінат Гроянда» нараховували йому заробітну плату та ще й премію за цей період. /а.с.16-19. Відповідно до акту службової перевірки від 27.01.2023 комісією у складі: голови комісії завідувача сектору з питань запобігання та виявлення корупції [PERSON] , членів комісії: начальника Служби управління персоналом (на правах відділу) Левадної Л.А., завідувача Сектору внутрішньої безпеки системи державного резерву [PERSON] , головного спеціаліста відділу правової роботи Управління правового забезпечення [PERSON] на підставі наказу Державного агентства резерву України від 15.12.2022 № 149-к «Про проведення службової перевірки» (зі змінами), з метою з`ясування фактів та обставин викладених у скарзі громадянки [PERSON] , проведено службову перевірку у період з 15.12.2022 по 27.01.2023 та заслухавши думку кожного з членів комісії та проаналізувавши додані документи й чинне законодавство України, комісією не виявлено фактів та обставин, які свідчать про порушення норм законодавства України /а.с.20-32/. Відповідно до довідки від 21.05.2024 №4/88, [PERSON] працює на ДО «Комбінат Троянда» з 01.02.2008, на посаді головного бухгалтера з 03.01.2012 (наказ № 1-к від 03.01.2012) по теперішній час /а.с.10/. Відповідно до реєстраційної картки звернення від 03.04.2024, [PERSON] звернулась в Державне агенство резерву України із зверненням в якому заявниця [PERSON] повідомила, що працює в Державній організації «Комбінат Троянда» та 03.04.2024 звернулася для отримання довідки про розмір заробітної плати до відділу кадрів, однак там було зачинено у зв`язку з чим заявниця звернулася до бухгалтерії. В бухгалтерії повідомили, що у них обід, хоча по графіку обід о 12-00 год, а заявниця звернулася о 11:45 год. Інформує, що в приміщенні бухгалтерії було застілля на якому був присутній директор [PERSON] , який офіційно повинен перебувати на лікарняному. Зазначає, що під час обіду [PERSON] викликав до заявниці працівників поліції, нібито заявниця фотографувала застілля, а так, як комбінат є режимним об`єктом, то фотофіксація не проводиться. Наголошує, що [PERSON] постійно створює на заявницю психологічний тиск, неодноразово намагався її звільнити, однак заявниця постійно вигравала судові засідання. Вказує, що головний бухгалтер [PERSON] є також головою профспілки та перебуває з [PERSON] в цивільному шлюбі, а її двоюрідна сестра [PERSON] є фахівцем по державним закупівлям. Наголошує, що після 15:00 год майже всі працівники комбінату йдуть додому, хоча робочий час до 17:00 год. Прохання до керівництва Державного агентства резерву України провести перевірку щодо безладу на комбінаті який влаштувало керівництва Державній організації "Комбінат "Троянда" /а.с.12/. Запитами Державного агентства резерву України до ДО «Комбінат Троянда про витребування документів з метою з`ясування фактів та обставин, викладених у скарзі [PERSON] /а.с.11, 13-14, 15/. Також до позовної заяви позивачкою долучено скріншоти із веб сторінки «Facebook» з ім`ям користувача « [PERSON] » у якій окрім іншого вказано, що голова профспілки [PERSON] порушувала трудове законодавство /а.с.33-39/. Також до відповіді на позовну заяву представником відповідачки [PERSON] , адвокатом Колтоновським О.О. було долучено наступні докази: копію повідомлення Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області від 20.05.2020 № П-1зі/60/05-2020; копію повідомлення Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області від 18.05.2020 № П-2зі/60/02-2020; копію повідомлення Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області від 21.09.2018 № П-39/60/05-2018; копію повідомлення Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області від 23.08.2017 № П-20/60/05-2019; копію повідомлення Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області від 28.11.2017 11-30/60/05-2017; копію повідомлення Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області від 26.03.2018 № 1889/60/02-2018; копію повідомлення Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області від 26.03.2018 № 1890/60/02-2018; копію повідомлення Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області від 01.10.2019 П-біз/60/05-2019; копію повідомлення Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області від 08.07.2020 № П-4із/60/05-2020; копію відповіді Державного агентства резерву України від 13.04.2018 № 1047/0/4-18; копію рапорту поліцейського Жидачівського ВП Стрийського ВП Богдана М.В. від 24.03.2018; копію листа ГУ Держпраці у Львівській області від 16.06.2017 № 6769/4115.04 і додатки до нього; копію листа ГУ Держпраці у Львівській області від 18.12.2017 № 12859/2/11-30 і додатки до нього; копію листа ГУ Держпраці у Львівській області від 25.10.2017 № 10865/4/15-04 і додатки до нього; копію постанови Жидачівського районного суду Львівської області від 18 вересня 2017 року в справі № 443/559/17; копію рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 26.07.2018 року в справі № 443/636/18; копію ухвали Жидачівського районного суду Львівської області від 31 серпня 2018 року в справі № 443/636/18; копію постанови Львівського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року в цивільній справі 443/636/18; копію постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2019 року в справі № 443/636/18; копію постанови державного виконавця від 03.12.2021 про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням рішення боржником; копію рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 15 жовтня 2020 року в справі № 443/362/19; копію постанови Львівського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року в справі № 443/362/19; копію рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 07 червня 2021 року в справі № 443/557/21; копію ухвали Львівського апеляційного суду від 03 вересня 2021 року в справі № 443/557/21; копію рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 07 жовтня 2021 року в справі №443/1342/21; копію постанови Львівського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року в справі № 443/1342/21; копію ухвали Жидачівського районного суду Львівської області від 31 серпня 2023 року в справі № 443/1447/23; копію ухвали Жидачівського районного суду Львівської області від 31 серпня 2023 року в справі № 443/1155/23; копію постанови державного виконавця від 10.08.2023 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 72320936; копію постанови Львівського апеляційного суду від 30 травня 2023 року в справі № 443/299/22; копію рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 березня 2018 року в справі № 813/4698/17; копію постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2018 року в справі № 813/4698/17; копію рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2018 року в справі № 813/844/18; копію постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року в справі № 813/844/18; копію постанови Верховного Суду від 05.10.2020 року в справі № 813/844/18; копію постанови Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 443/299/22; копію рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 27 грудня 2018 року в справі № 443/693/23, які суд до уваги не бере, оскільки дані докази є неналежними, так як вони не стосуються предмету доказування у даній справі, тобто інформації, яку позивачка просить спростувати. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Відповідно до ст.\~3\~Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ст.32\~Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідност.68\~Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Беручи до уваги приведені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію», реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Згідно ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таке ж право надається і юридичним особам згідно частини 2 статті 94 Цивільного кодексу України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цією ж статтею визначено загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів. Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров?я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно з частиною 4 статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім?ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. За змістом частини 1 статті 275 ЦК України , фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Частиною 2 вказаної статті визначено, що захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно статті 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації і може звернутися до суду з позовом про її захист. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 №1 далі за текстом Постанова Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1). За положеннями частини 1 статті 277 ЦК України, спростуванню підлягає недостовірна інформація. Відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет, чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. За загальними правилами цивільно-правової відповідальності, за поширення недостовірної інформації зобов`язаними суб`єктами в цих правовідносинах є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам фізичних чи юридичних осіб. Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 6, 15 Постанови Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Пунктом 18 указаної Постанови Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року № 1 роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Критерії допустимості доказів визначені в статті 78 ЦПК України. Зокрема, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи. Статтею 100 ЦПК України визначено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео - та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. На підтвердження факту розміщення саме відповідачкою [PERSON] оспорюваного допису до позовної заяви долучено паперове відображення електронного документу у формі роздруківки Інтернет сторінки з ім`ям користувача « [PERSON] ». Відповідачка категорично заперечила свою причетність до авторства та розміщення оспорюваної інформації на зазначеній позивачем веб сторінці у мережі Інтернет та факт, що користувачем вказаної позивачем веб - сторінки з ім`ям користувача « [PERSON] » була саме вона. Статтею 85 ЦПК України визначено, що письмові, речові та електронні докази, які не можна доставити до суду, оглядаються за їх місцезнаходженням. Доказів того, що позивач не мав можливості самостійно здійснити огляд веб-сторінки із залученням спеціаліста, скористатись послугами компаній, які проводять фіксацію і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет з видачею експертних висновків, на підставі звернень будь-яких осіб суду не надано. Позивач не був позбавлений права скористатися послугами «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», який проводить фіксацію і дослідження змісту веб-сайту у мережі Інтернет з видачею експертних висновків, на підставі звернень будь-яких осіб, в тому числі і окремих громадян. Докази про те, що позивач використав наявні у нього можливості для формування та збереження доказів, проте такі його дії не мали позитивного результату, до матеріалів справи не долучені. Суд враховує, що офіційний веб - сайт «Facebook» є соціальною мережею, де кожен користувач, без ідентифікації може створити будь - яку сторінку та публікувати тексти, коментарі тощо під власним або вигаданим ім`ям користувача. Відтак, окрім припущень позивача, матеріали справи не містять інших належних та достовірних доказів про те, що оспорюване текстове повідомлення було виготовлене та поширене в соціальній мережі «Facebook» на сторінці користувача соціальної мережі «Facebook» з іменем « [PERSON] » безпосередньо відповідачем. Суд не може взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, оскільки оригінал електронного доказу не поданий, а відповідність поданої копії оригіналу ставиться під сумнів. Посилання позивача про те, що саме відповідачем було поширено в соціальній мережі «Facebook» таку інформацію, є лише припущенням, яке, за відсутності інших доказів, не може прийматись судом до уваги. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року № 1, у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Верховним Судом щодо визначення належного відповідача у разі поширення інформації в мережі Інтернет, яку позивачі просять спростувати, сформовано сталу судову практику, у тому числі щодо фіксації (збір, надання) доказів, їх допустимість та достовірність, експертизи у сфері телекомунікаційних систем, дослідження змісту веб-сторінок, оцінки електронних доказів (копій) (див.постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20, провадження № 12-52 гс 21, постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 927/791/18). Відповідно до статті 1 закону України «Про авторське право і суміжні права», власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу; власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею. Власники веб-сайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних веб-сайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) достовірну інформацію про себе. Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на веб-сайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника веб-сайту, передбачену пунктом «в» цієї частини (частина одинадцята статті 52-1 Закону України «Про авторське право та суміжні права»). Адміністрування адресного простору мережі Інтернет у домені. UA здійснюється недержавною організацією, функції якого здійснює об`єднання підприємств «Український мережевий інформаційний центр» (частина третя статті 56 Закону України «Про телекомунікації», розпорядження Кабінету Міністрів України від 22 липня 2003 року № 447-р «Про адміністрування домену. UA»). ОП «Український мережевий інформаційний центр» акредитувало Центр компетенції для надання послуг, пов`язаних із фіксацією поширення інформації в Інтернет. Зазначена інформація та вказана правова позиція судам регулярно доводилися у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду:від 26 лютого 2020 року у справі № 742/3812/18; від 25 листопада 2020 року у справі № 753/7666/19, від 01 грудня 2021 року у справі № 742/287/17 та інших. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Аналогічні правові висновки висловив Верховний Суд у постановах від 18 грудня 2019 року (справа № 742/286/17), від 14 грудня 2022 року (справа №454/2743/19), від 01 червня 2022 року (справа № 713/1710/19). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору, способу захисту є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Позивач власника веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, до участі у справі в якості відповідача не залучав. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Такого висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18). Згідно із частиною 1 статті 12, частинами 1, 2 статті 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних не є обов`язком суду, крім випадків передбачених цим Кодексом. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. З огляду на викладене, є недоведеними позовні вимоги в частині поширення відповідачем в мережі Інтернет за посиланням « [PERSON] » відомостей, які позивачка вважає недостовірними і такими, що не відповідають дійсності, принижують її честь, гідність та ділову репутацію. Щодо звернень відповідачки [PERSON] 08.12.2022 з скаргою ім`я Міністра економіки України та в.о. голови Державного агенства резерву України та 03.04.2024 зі звернення на урядову «гарячу лінію», у яких остання повідомляла про інформацію, яку позивачка просить визнати недостовірною та спростувати, суд зазначає наступне. Вимоги захисту за статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно оцінювати як право відповідача повідомляти про можливі порушення у діяльності посадових осіб, що на його думку підлягають перевірці. Надсилання листів є реалізацією особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширенням недостовірної інформації. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 15.08.2018 у справі № 207/1161/17, від 05.12.2018 у справі № 522/24121/16-ц під час розгляду подібних правовідносин. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не можуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування Інформації наукового характеру. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що з огляду на положення статті 32 Конституції України, судам належить розрізняти справи про захист гідності, честі чи ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації (права на відповідь) від справ про захист інших особистих немайнових прав, зокрема, перелічених у статті 270 ЦК України, порушених у зв`язку з поширенням про особу інформації, недоторканість якої спеціально охороняється Конституцією та законами України і поширення якої може завдати моральну шкоду навіть у випадку, якщо ця інформація відповідає дійсності і не порочить гідність, честь чи ділову репутацію. Тобто, якщо інформація, яка порушує особисті немайнові права особи, є достовірною, вимоги про її спростування не можуть бути задоволені. У постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 649/415/16-ц (провадження № 61-8404св18) суд вказав, що у разі, якщо особа звертається до зазначених органів із заявою, у якій міститься та чи інша інформація, і якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте під час перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Враховуючи вищенаведене, суд констатує, що відповідачка [PERSON] звертаючись 08.12.2022 з скаргою ім`я Міністра економіки України та в.о. голови Державного агенства резерву України та 03.04.2024 на урядову «гарячу лінію» зі зверненням, реалізувала своє конституційне право, передбачене статтею 40 Конституції, оскільки дані органи компетентні перевірити факти зазначенні відповідачкою та надати відповідь. Той факт, що під час перевірки інформація зазначена відповідачкою не знайшла свого підтвердження, не може сама по собі бути підставою для задоволення позову. Відповідно до пункту 4 частини другої\~статті 23 ЦК\~( 435-15 ) моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1\~ст. 1167 ЦК України). З огляду на те, що позивачкою не доведено факту, поширення відповідачкою [PERSON] недостовірної і такої, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивачки інформації, а позовна вимога про стягнення з відповідачки моральної шкоди є похідною від цієї вимоги, тому в задоволенні позову слід відмовити в цілому. Розподіл між сторонами судових витрат. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, відтак судові витрати відшкодуванню не підлягають. Щодо витрат на професійну правову допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин третьої, четвертої та шостої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Судом встановлено, що між адвокатом Колтоновським О.О. та відповідачкою [PERSON] було укладено Договір про надання правової допомоги №39 від 10.06.2024, згідно п. 1.1. якого адвокат зобов`язується за завданням клієнта надавати клієнту правову допомогу в справі № 443/934/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації і стягнення моральної шкоди в суді і інстанції в обсязі та на умовах, передбачених даним договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання послуг та фактичні витрати адвоката, необхідні для виконання цього договору /т. 1 а.с.184-188/. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником відповідачки [PERSON] , адвокатом Колтоновським О.О., надано Договір правової допомоги № 39 від 10.06.2024 додаткову угоду №1 від 19.06.2024 до договору про правову допомогу № 39 від 19.06.2024 згідно якої вивчення матеріалів справи, оформлення та подання відзиву на позовну заяву, скерування позивачеві та до суду 3\~000 грн; представництво інтересів клієнта у суді 1\~000,00 грн; витрати на копіювання та друк 3 грн односторонній друк, 5 грн двохсторонній друк /т.1 а.с.189/; акт приймання-передачі послуг від 19.06.2024 до договору про надання правової допомоги № 39 від 10.06.2024, згідно якого вартість послуг становить 4\~000 грн /т.1 а.с.190/; акт приймання-передачі послуг від 30.07.2024 до договору про надання правової допомоги № 39 від 10.06.2024, згідно якого вартість послуг становить 1 000 грн /т.1 а.с.221/; акт приймання-передачі послуг від 22.08.2024 до договору про надання правової допомоги № 39 від 10.06.2024, згідно якого вартість послуг становить 1\~000 грн /т.1 а.с.222/; додаткову угоду 2024 до договору про надання правової допомоги № 39 від 10.06.2024, згідно якої вартість оформлення клопотання про приєднання письмових доказів, скерування позивачеві та до суду становить 600 грн /т.1 ас. 224/; акт приймання-передачі послуг від 22.08.2024 до договору про надання правової допомоги № 39 від 12.09.2024, згідно яког о вартість послуг становить 1\~600 грн /т.1 а.с.224/; акт приймання-передачі послуг від 23.10.2024 до договору про надання правової допомоги № 39 від 10.06.2024, згідно якого вартість послуг становить 1\~600 грн /т.1 а.с.245/; акт приймання-передачі послуг від 25.11.2024 до договору про надання правової допомоги № 39 від 10.06.2024, згідно якого вартість послуг становить 1 300 грн /т.2 а.с.7/; акт приймання-передачі послуг від 20.12.2024 до договору про надання правової допомоги № 39 від 10.06.2024, згідно якого вартість послуг становить 2 000 грн /т.2 а.с.29/; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер про надання правничої допомоги. Відповідно до п.9 ст. 139 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі №755/9215/15-ц від 19.02.2020 при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved