Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-26 00:00:00

12.11.2024 Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово- комунальні послуги. У позові зазначено, що за період з 01.10.2015 року по 11.05.2020 року Концерн «МТМ» надав послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , споживачі оплату послуг не здійснюють, у зв`язку з чим станом на 11.05.2020 року утворилася загальна заборгованість на суму 26686,71 грн. Відповідачі у добровільному порядку заборгованість не погашають, тому позивач просить суд стягнути з відповідачів суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та водопостачання за вказаний період в сумі 26686,71 грн. та стягнути судові витрати по оплаті судового збору у сумі 2422,40 грн. Ухвалою суду від 18.11.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справа за його відсутності, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, через канцелярію надав відзив в якому зазначив, що він володів квартирою за адресою: [ADDRESS] в період з 29.11.2007 р. по 06.09.2021 р. (квартира була придбана в кредит). 06.09.2021 р. дана квартира була передана у власність ТОВ «Фінансова компанія «ДНІПРОФІНАНСГРУП», що підтверджується відповідним витягом з реєстрів доданим до позову самим Позивачем. Крім того заявив клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідач [PERSON] \~в судове\~засідання з`явилася,\~надала відзив\~на позовну\~заяву в\~якому зазначає,\~що позов\~є безпідставним,\~необґрунтованим та\~таким що\~не підлягає\~задоволенню з\~наступних підстав. В період з 10.01.2008 року по 30.11.2020 року вона була зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Вона не має відношення до квартири за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира належала на праві власності [PERSON] в період з 29.11.2007 р. по 06.09.2021 р. [PERSON] . Є її колишнім чоловіком, з яким перебувала в шлюбі з 13.10.2007 р. по 17.05.2011 р. (відповідне свідоцтво додається). Жодного дня в вищезазначеній квартирі не проживала, жодними комунальними послугами не користувалася, в період за який позивачем заявлено заборгованість (2015-2020 рр.) навіть не перебувала у родинних відносинах з володільцем квартири . Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні по справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких підстав. Згідно рішення Виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 25 від 29.01.2009 р. «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 р. виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ». Основною метою діяльності концерну «Міські теплові мережі» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, призначеної для централізованого опалення, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну. Статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Згідно із приписами ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. У відповідності до п. 18 діючих Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальні споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Згідно вимог ст. ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаї в ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач просить суд про стягнення заборгованості за період з 01.10.2015 року по 11.05.2020 року. Згідно інформації, наданої Департаментом адміністративних послуг, відповідач [PERSON] зареєстрований з 23.09.2004 року за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 10.01.2008 року по 28.11.2021 року. Судом встановлено, що [PERSON] з 29.11.2007 року по 06.09.2021 року був власником квартири за адресою: [ADDRESS] . З 06.09.2021 року квартира була передана у власність ТОВ «Фінансова компанія «ДНІПРОФІНАНСГРУП», що підтверджується відповідним витягом з реєстрів доданим до позову. Судом встановлено, що споживачем послуг з теплопостачання за адресою: [ADDRESS] у спірний період є [PERSON] з яким у позивача склалися фактичні договірні правовідносини як з власником житлового приміщення. Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання, підстави виникнення яких були передбачені в ст. 11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином згідно умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - згідно звичаям ділового обороту або інших вимог, які звичайно висуваються. Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо приміщень, які належить особі на праві приватної власності є саме ця особа. Проте, заявляючи вимоги про стягнення суми заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з відповідачів у солідарному порядку, позивач не врахував наступні положення матеріального права. Стаття 322 ЦК України\~передбачає, що саме власник майна зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором і законом. Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання (\~ст..541 ЦК України). Згідно зі\~ст.150 ЖК України (в редакції на момент спірних відносин) \~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Питання щодо оплатного або безоплатного користування житлом з усіма комунальними послугами, щодо порядку та розміру участі члена сім`ї власника в оплаті житлово-комунальних послуг, за змістом ст. 156 ЖК України, вирішується між самим власником та членом його сім`ї, і тільки у разі наявності спору між ними, вирішується судом. Отже, участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки по оплаті вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст. 156 ЖК України). Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо приміщень, які належить особі на праві приватної власності є саме ця особа. Згідно з положеннями ст.ст.64,68\~ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно сплачувати комунальні послуги, а повнолітні члени сім`ї наймача несуть солідарну з ним майнову відповідальність за зобов`язаннями зі сплати цих послуг. Суд вважає помилковими посилання представника позивача на наведену норму права в якості обґрунтування вимоги про стягнення з відповідача заборгованості, оскільки дана норма права регулює відносини з приводу користування житлом, яке знаходиться у державному або громадському житловому фонді, а квартира [ADDRESS] в приватний власності, тому спірні відносини регулюються положеннями Глави 6 Розділу 3\~ЖК України користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Ст.\~156\~ЖК України визначено права та обов`язки членів власника житлового будинку (квартири). Так, ч.1,3,4ст.\~156\~ЖК України\~встановлено,\~що члени\~сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Ст.\~162 ЖК України передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. З наведених норм права вбачається, що повнолітні члени сім`ї власника за відсутності відповідної угоди зобов`язані тільки брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту, а не зі сплати за комунальні послуги, враховуючи, що це є іншим видом витрат. Питання щодо оплатного або безоплатного користування житлом з усіма комунальними послугами, щодо порядку та розміру участі члена сім`ї власника в оплаті житлово-комунальних послуг, за змістом ст. 156 ЖК України, вирішується між самим власником та членом його сім`ї, і тільки у разі наявності спору між ними, вирішується судом. Отже, участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки по оплаті вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст. 156 ЖК України). На підставі наведеного, суд доходить висновку, що саме на власника приміщення на якого відкрито особовий рахунок покладено обов`язок зі сплати комунальних послуг, якщо інше не встановлено угодою між ним та членами його сім`ї, і згідно з ч.3 ст. 156 ЖК України, якщо власник не згоден з порядком сплати комунальних послуг, який покладається на нього, то він має право вирішити це питання з членами його сім`ї або шляхом укладання угоди, або в судовому порядку, зокрема, пред`явити вимогу до членів сім`ї про сплату витрат за спожиті послуги. З матеріалів справи вбачається, що послуги надавалися [PERSON] тобто особі, на яку відкрито особовий рахунок № [NUMBER] (зазначений у розрахунку суми) отже, саме вказана особа є споживачем цих послуг. Відповідач [PERSON] по справі не є ані власником приміщення, ані наймачем, в період утворення заборгованості, зазначеної у позові (01.10.2015 року по 11.05.2020 року) не була членом сім`ї [PERSON] (шлюб розірвано 17.05.2011 року), з нею не було укладено ні договору найму житла, ні піднайму, також між сторонами не було укладено і договору на користування послугами опалення, і з урахуванням вищенаведеного не може вважатися самостійною стороною і належним відповідачем у цій справі. Отже [PERSON] не є належними відповідачем у справі і подання до неї вимог лише з тих підстав, що у спірний період вона була зареєстрованою особою у вказаній квартирі є безпідставними та необґрунтованими і такі вимоги слід пред`являти до власника квартири приватного житлового фонду на якого до того ж відкрито особовий рахунок, а позивач помилково вважає, що оскільки інший відповідач була зареєстрована за даною адресою, то є відповідальним, як споживач за сплату комунальних послуг за ст.\~64\~ЖК України. Однак щодо користування приватним житлом виникають інші відносини між членами сім`ї та власником такого житла, які за своєю правовою природою та наслідками є різними, тому є безпідставним застосовувати за аналогією норми ст.\~64\~ЖК України, оскільки законом прямо регулюється та визначені відносини користування житлом приватного фонду. Судом встановлено, що законним власником і споживачем послуг з теплопостачання та гарячого водовідведення у спірний період був [PERSON] з яким у позивача склалися фактичні договірні правовідносини та укладено договір про надання послуг з опалення. З огляду на вказане у задоволенні вимог до [PERSON] суд відмовляє. Отже, відповідач [PERSON] зобов`язаний своєчасно вносити плату за надані послуги з централізованого опалення. З урахуванням наведених вище норм права, зобов`язання по оплаті послуг з централізованого опалення несе користувач/власник житлового будинку/квартири, як споживач цих послуг. Згідно наданого позивачем до позову розрахунку заборгованості за надані послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] за особовим рахунком № [NUMBER] за період з 01.10.2015 по 11.05.2020 рік заборгованість за послуги нарахована в сумі 26686,71 грн., що також підтверджується наданою позивачем довідкою щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Частина 1ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідачу надавався строк на надання до суду відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, але відзив до суду не надходив. Відповідач не спростував наданий Концерном «МТМ» розрахунок заборгованості, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст.12,13 ЦПК України. Отже, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд визнає його правильним, а також враховує, що наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, а також не надано альтернативного розрахунку. З огляду на те, що на час розгляду справи судом сума заборгованості за послуги відповідачем не сплачена та матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем було здійснено заходи по повному погашенню заборгованості, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог з 01.10.2015 року по 11.05.2020 року. Разом із тим, відповідачем [PERSON] заявлено про застосування строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. У відповідності до\~ст.264 ЦК України\~перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до боржника, після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно із приписами ст.ст.260,261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу Українибуло доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Частиною 1 ст.\~29\~Закону України\~«Про захист\~населення від\~інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11.03.2020, з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин. Дія карантину, встановленого зазначеною Постановою, неодноразово продовжувалась. Востаннє дію карантину було продовжено до 30.06.2023 постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2023 № 383. Крім того, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 № 2120-IXрозділ «Прикінцеві та перехідні положення»\~Цивільного кодексу\~України доповнено пунктом 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362,559, 681,728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Зазначений закон набрав чинності 17.03.2022. Відповідно до пункту 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби СОVID-19» від 30.03.2020 № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020, Розділ «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено пункт 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно із\~постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2»в Україні встановлено карантин з 12.03.2020 року, який діяв до 30.06.2023, а тому позовна давність на території України подовжується на строк дії карантину. Отже, з урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в межах позовної давності позивач Концерн «МТМ» має право на стягнення заборгованості по оплаті послуг з централізованого опалення, обов`язок сплати якої настав з 12.03.2017 року. Крім того, відповідно до п.19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (Розділ доповнено пунктом 19 згідно ізЗаконом № 2120-IX від 15.03.2022; в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023). Таким чином, починаючи з дня набрання чинності\~Закону України від 30.03.2020 № 540-IX, тобто з 02.04.2020 року діє положення про продовження строків позовної давності на період дії карантину та воєнного стану в Україні. Судом встановлено, що вимоги до відповідача позивач пред`явив за період 01.10.2015 року по 11.05.2020 року, а позов поданий до суду 12.11.2024. За загальним правилом, визначеним у\~статті 58 Конституції України\~та\~статті 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії у часі. З огляду на це, сплив строків до набрання чинності\~Законом № 540-IX\~разом із відсутністю норми про зворотну дію цього\~закону\~в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 02.04.2020, не є продовженими. При застосуванні приписів пункту 12 «Прикінцевих та перехідних положень»\~ЦК України\~суд враховує також, що такий строк слід застосовувати відносно кожного щомісячного платежу. Суд враховує ті обставини, що оплата комунальних послуг має здійснюватися споживачами цих послуг до 20 числа місяця, наступного за тим, в якому цю послугу спожито. Встановлено, що платежі [PERSON] за послуги позивача у спірний період не здійснювалися. Таким чином, починаючи з дня набрання чинності\~Закону України від 30.03.2020 №540-IX, тобто з 02.04.2020 року діє положення про продовження строків позовної давності на період дії карантину та воєнного стану в Україні. З цього вбачається, що позовна давність до вимог з 01.10.2015 року по 01.04.2017 року не переривалася, і спливла до введення карантину, а тому на неї дія пункту 12 «Прикінцевих та перехідних положень»\~ЦК України\~щодо продовження строку позовної давності не поширюється. А тому у стягненні заборгованості, яка виникла з 01.10.2015 року до 01.04.2017 року слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин строку позовної давності за період з 01.10.2015 року по 01.04.2017 року. Разом з тим, сплив строку позовної давності щодо решти періоду заборгованості, починаючи з 02.04.2017 р.по 11.05.2020 припадає на час дії карантину, який не закінчився у день подання позову Концерном МТМ, тому на цю заборгованість поширюються приписи ст. 12 «Прикінцевих та перехідних положень» до\~ЦК України\~в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину. А тому ця заборгованість підлягає стягненню з відповідача. Таким чином в межі строку позовної давності з урахуванням приписів пункту 12 «Прикінцевих і перехідних положень»\~ЦК України\~ вкладається період щомісячних платежів з 02.04.2017 року по 11.05.2020 р. включено, а борг у цьому періоді згідно розрахунку становить: 17950,42 грн., який слід стягнути з відповідача, а тому позов суд задовольняє частково. Крім того, відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подачі позову до суду судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог у розмірі 1629,39 грн. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: partial