Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 09.11.2021 р. між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем було укладений договір №5041224 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» надає кредитні кошти шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки відповідача. Сума кредиту складає 14550,00 грн., строк кредиту 10 днів з датою повернення 19.11.2021р. Відповідно до п. 1.5 кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1.90% на день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п. 4.3 договору. 18.04.2023 р. між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу №18.04/23-Ф, відповідно до якого ТОВ «Авентус України» відступив ТОВ ««Фінансова компанія «Фінтраст Україна`права грошової вимоги за кредитним договором. Отже, до ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» відповідно до договору факторингу перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором №5421081 від 22.01.2022 р., який укладений між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем. Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача за кредитним договором за підрахунком позивача складає 14550,00 грн. (тіло кредиту) та 27645,00 грн. (нараховані проценти), а всього 42195,00 грн. Позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 42195,00 грн., а також сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 грн., та витрати на правову допомоги в розмірі 10 000,00 грн. Ухвалою суду від 05 квітня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Відповідачу [PERSON] , на його поштову адресу, судом було направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі, однак, відзиву на позовну заяву до суду відповідачем подано не було. У відповідності до ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; кількість сторін та інших учасників справи (ч. 2 ст. 274 ЦПК України). При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, письмовими матеріалами справи встановлено, що між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем був укладений договір про надання споживчого кредиту №5041224 від 09.11.2021р., за умовами якого відповідачу надається кредит в сумі 14550,00 грн. на строк 10 днів, тобто датою повернення кредиту є 19.11.2021 р.(п. 1.3, 1.4 Договору) Стандартна процентна ставка становить 1,90% на день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього Договору; в межах нового строку кредит, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п.4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п. 4.3 договору (п. 1.5.1 договору). Відповідно до п. 2.1. та 2.4 договору, кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] або іншої картки, реквізити якої надані споживачем Товариству з метою отримання кредиту; кредит вважається наданим в день перерахування Товариством суми кредиту (загального розміру) за реквізитами, згідно п. 2.1 договору. Пунктом 4.3.1 договору передбачено що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожний раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більш ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, коли в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою Споживача, відповідно до пп. 4.2.2-4.2.4 Договору. Аналогічні умови зазначені у паспорті споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту №5041224 від 09.11.2021р. підписувався електронним підписом відповідача шляхом використання одноразового ідентифікатору, що не заперечується сторонами. Листом ТОВ «Фінансова компанія «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 18.04.2023 р. за №6203-ВП, яка безпосередньо надає фінансові послуги з переказу коштів, підтвердило Товариству з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» про успішність операції, а саме транзакції №24556083 про перерахування 09.11.2021р. суми в розмірі 14550,00 грн. на картку № [NUMBER] . Порівняючи відомості про номер картки, на яку був здійснений платіж, зазначений у Листі від 18.04.2023 р. за №6203-ВП та відомостями про номер картки відповідача на яку ТОВ «Авентус України» мав перерахувати кредитні кошти, згідно з укладеним договором про надання споживчого кредиту №5041224 від 09.11.2021р., суд встановив тотожність усіх зазначених цифр в обох картках, на підставі чого суд дійшов до висновку, що ТОВ «Авентус України» перерахував відповідачеві кредитні кошти у сумі 14550,00грн., а відтак виконав свої зобов`язання за зазначеним договором. Відповідно до картки обліку договору, ТОВ «Авентус Україна» надало відповідачу 09.11.2021 р. кредит в сумі 14550,00 грн. з стандартною процентною ставкою за користування кредитом. За період з 09.11.2021 р. по 17.04.2023 р. (включно) сума процентів за користування кредитом складає 27645,00 грн. Згідно договору факторингу №18.04/23Ф від 18.04.2023 р., право вимоги від ТОВ «Авентус Україна» (клієнт) перейшло до позивача -ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»(фактор). Право вимоги, яке відступається, передано позивачу в розмірі заборгованості відповідача перед ТОВ «Авентус Україна» за договором про надання споживчого кредиту №5041224, а саме у загальному розмірі 42195,00 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 14550,00 грн. та заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитом у сумі 27645,00 грн. Правовідносини між учасниками справи виникли з договірних правовідносин (кредитного договору), що підтверджується кредитним договорам №5041224 від 09.11.2021р., який є дійсним, та регулюються ч. 1 та ч. 2 ст. 509, ч. 1 ст. 598, ст. 599, ст.ст. 526, 527, 629, ч. 2 ст. 1050, ст. 1054, ч. 1 ст. 530, ч. 1 ст. 625, ст.ст. 512, 514, ч. 1 ст. 1077 ЦК України. Суд, дослідивши докази в межах заявлених позивачем вимог, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, враховуючи наступне. Згідно ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди Відповідно до ст. 1046 (параграф 1, глава 71) ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою та другою ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (глави 71), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 13, ч.1 ст. 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів повернення відповідачем кредиту та сплати процентів за користування кредитом, суду не надано, а відтак суд вважає доведеною наявність заборгованості відповідача перед ТОВ «Авентус Україна», за договором про надання споживчого кредиту №5041224 від 09.11.2021р. в загальній сумі 42195грн. яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 14550,00 грн. та заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитом у сумі 27645,00 грн. Згідно договору факторингу №18.04/23Ф від 18.04.2023 р., право вимоги від ТОВ «Авентус Україна» (клієнт) перейшло до позивача -ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»(фактор). Право вимоги, яке відступається, передано позивачу в розмірі заборгованості відповідача перед ТОВ «Авентус Україна» за договором про надання споживчого кредиту №5041224, а саме у загальному розмірі 42195,00 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 14550,00 грн. та заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитом у сумі 27645,00 грн. Відповідно до 1.2 договору факторингу, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі реєстру боржників згідно Додатку №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Акт прийому-передачі реєстру боржників підписаний 18.04.2023 р., відтак, позивач набув право вимоги до відповідача з 18.04.2023 р. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ч. 1 ст. 1082 ЦК України - боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Доказів сплати відповідачем кредиту та процентів за користування кредитом, суду не надано, а відтак суд вважає доведеною наявність заборгованості відповідача перед позивачем, за Договором про надання споживчого кредиту №5041224 від 09.11.2021р.. та Договору факторингу у розмірі 42195,00 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 14550,00 грн. та заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитом у сумі 27645,00 грн. За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючі, що позовні вимоги задоволені судом в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2422,40 грн, який позивач сплатив при подачі позову до суду. При вирішенні питання що відшкодування позивачеві витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, суд керується наступним. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ). Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України) Положеннями ч. 4 ст. 137 ЦПК України перебачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Велика Палата Верховного Суду у своєї Постанові від 12.05.2020р. у справі №904/4507/18, підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц), і зробила висновок, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 згаданої постанови). В підтвердження понесених витрат пов`язаних з наданням позивачеві правової допомоги суду надані: копія договору про надання правової допомоги №10/07-2023 від 10.07.2023 р., який укладений між позивачем та адвокатом Столітнім Михайлом Миколайовичем; копія платіжного документу від 14.03.2024 р. за №4058, відповідно до якого позивач перерахував адвокату Столітньому М.М. 10000,00 грн. за послуги з аналізу, складання та подання позовної заяви до [PERSON] ; копія звіту про надання правової допомоги згідно договору №10/07-2023 від 10.07.2023 р, відповідно до якого адвокат Столітній М.М. надав позивачеві послуги на загальну суму 10000,00 грн, які складаються: збір та аналіз доказів і документів для подання позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором №5041224 між ТОВ «АВЕНТУС Україна» та [PERSON] ; складання позовної заяви у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором №5041224 між ТОВ «АВЕНТУС Україна» та [PERSON] ; подання до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу позовної заяви в інтересах клієнта; при цьому адвокат затратив на надання зазначеної допомоги 10 годин. Але ця справа відноситься до нескладної категорії цивільних справ, відноситься до основної діяльності клієнта, якому адвокат надає правову допомогу (тобто ця справа є типовою). Крім того, суду не надано будь-якого підтвердження збору доказів адвокатом (відсутні адвокатські запити спрямовані на отримання відповідних доказів) та, як убачається із матеріалів справи усі надані позивачем докази знаходилися в його розпорядженні. Подання позову до суду не є за своєю суттю правової допомогою, тим більш що позов подавався до суду через підсистему «Електронний суд». Враховуючи викладене та

Outcome: partial