Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила стягнути з [PERSON] на користь позивача 3% рiчних за перiод з 07 грудня 2021 року по 01 лютого 2024 року у розмірі 6 544,60 грн. та інфляційні втрати за період з 07 грудня 2021 року по 01 лютого 2024 року у розмірі 35 230,20 грн., а всього - 41 774,80 грн. Також просила стягнути судові витрати з оплати судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28 серпня 2013 року було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 100 302,46 грн. сплачених грошових коштів по кредитному договору № 29/МК/2006-840 від 09 жовтня 2006 року та 1003 грн. судового збору. 12 вересня 2013 року був виданий виконавчий лист Ленінським районним судом м. Миколаєва у справі 2/489/799/2013 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 100 302,46 грн. сплачених грошових коштів по кредитному договору № 29/МК/2006-840 від 09 жовтня 2006 року та 1003 гривні судового збору. 17 грудня 2013 року було відкрито виконавче провадження № 41213005 на підставі вказаного виконавчого листа. В зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (1999 року) виконавчий лист був повернутий позивачу. 21 листопада 2014 року позивач знову звернулась до виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження і 25 листопада 2014 року було відкрито виконавче провадження 45564743 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу. В подальшому виконавче провадження було закінчено та повернутий виконавчий лист без виконання. Тобто, до теперішнього часу [PERSON] не повернула борг [PERSON] в сумі 101 305,46 гривень. В зв`язку з тим, що борг відповідачем перед позивачем не був погашений, позивач звернулась в грудні 2021 року з позовом до [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2023 року позов [PERSON] задоволено частково. З [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто три проценти річних від простроченої суми 100 302,46 грн за період з 07 грудня 2018 року до 07 грудня 2021 року у сумі 9043,71 грн, інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 07 грудня 2018 року до 07 грудня 2021 року у сумі 20 490,76 грн, а також 295,34 грн судового збору. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2023 року змінено, збільшивши три відсотка річних до 9 125,81 грн, інфляційні втрати до 20 695,66 грн та судовий збір до 298,32 грн. Позивач вказала, відповідач Захарова не повернула їй борг в сумі 101 305,46 грн. до теперішнього часу. За такого, вона пред`явила нові позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційні витрати за період з 07 грудня 2021 року по 01 лютого 2024 року. Сума трьох відсотків річних за вказаний період становить 6 544,60 грн. Інфляційні збитки за період з 07.12.2021 року по 01.02.2024 року становлять - 35 230,20 грн. Посилаючись на вказане, вважала вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Ухвалою суду від 29.04.2024 року провадження по зазначеній справі було відкрито та справа призначена до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Одночасно запропоновано відповідачу у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Корабельного районного суду міста Миколаєва заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов. Копію ухвали надіслано сторонам. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] - адвокат Рудик М.Р. позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Зазначив, що з урахуванням матеріалів справи, позивач неодноразово зверталась до виконавчої служби з метою звернення стягнення на майно Відповідача для виконання рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 28 серпня 2013 року. Виконавчий документ був повернутий позивачу без виконання. Вважав, що оскільки позивач вже скористалася своїм правом на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 07.12.2018 р. до 07.12.2021 р.р, то враховуючи положення Конституції України щодо того, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 07.12.2021 по 01.02.2024 р. не підлягають задоволенню. Відповідач у встановлений судом клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав, у зв`язку з чим згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини є достатніми для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що 28.08.2013 р. на підставі рішення апеляційного суду Миколаївської області з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 100 302,46 грн. сплачених грошових коштів по кредитному договору № 29/МК/2006-840 від 09.10.2006 р. та 1003,00 грн. судового збору. Вказане рішення набрало законної сили 28.08.2013 р. та Ленінським районним судом м. Миколаєва виданий виконавчий лист по справі № 2/489/799/2013 про стягнення з [PERSON] боргу на користь [PERSON] . З метою виконання рішення суду виконавчий лист по справі № 2/489/799/2013 був пред`явлений на примусове виконання до Корабельного відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції 12.12.2013 р. Постановою державного виконавця Корабельного ВДВС ММУЮ від 30.10.2014 р. вказаний виконавчий документ був повернутий стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України Про виконавче провадження (в редакції, що діяла на час її прийняття) через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. 21.11.2014 р. вказаний виконавчий лист про стягнення з [PERSON] боргу на користь [PERSON] був повторно пред`явлений на примусове виконання проте, постановою державного виконавця Корабельного відділу ДВС ММУЮ від 18.12.2014 р. був повернутий стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України Про виконавче провадження (в редакції, що діяла на час її прийняття). В зв`язку з тим, що борг відповідачем перед позивачем не погашений, [PERSON] звернулась в грудні 2021 року з позовом до [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2023 року позов [PERSON] задоволено частково. З [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто три проценти річних від простроченої суми 100 302,46 грн за період з 07 грудня 2018 року до 07 грудня 2021 року у сумі 9043,71 грн, інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 07 грудня 2018 року до 07 грудня 2021 року у сумі 20 490,76 грн, а також 295,34 грн судового збору. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2023 року змінено та збільшено суму трьох відсотка річних до 9125,81 грн, інфляційних втрат до 20 695,66 грн та судового збору до 298,32 грн. Посилаючись на те, що відповідач [PERSON] до нині не повернула основний борг в сумі 101 305,46 грн, позивач знову звернулася в суд, пред`явивши вимоги про стягнення 3% річних та інфляційні витрати за новий період з 07 грудня 2021 року по 01 лютого 2024 року. Проаналізувавши вказані обставини, суд доходить таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Як передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Також, як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.17 своєї постанови Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовіідносин від 30.03.2012 р. № 5, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України. Тобто, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018 року по справі №686/21962/15-ц та від 10.04.2018 року по справі №910/10156/17. Разом з тим, слід зазначити, що оскільки інфляційні втрати та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, їх нарахування проводиться лише на суму основного боргу, яка у даному випадку відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.08.2013 по справі № 2/489/799/2013 становить 100 302,46 грн. Як вже було встановлено судом, у зв`язку з невиконанням боржником зазначеного рішення в добровільному порядку, позивач неодноразово зверталася до державної виконавчої служби для примусового виконання рішення суду проте, постановою державного виконавця від 30.10.2014 р. виконавчий лист був повернутися на адресу стягувача (позивача) у зв`язку з відсутністю у боржника (відповідача) майна, на яке можливо звернути стягнення. Строк повторного пред`явлення виконавчого документа був визначений державним виконавцем до 30.10.2015 р. Матеріали справи не містять даних про повторне звернення позивача, як стягувача за вказаним виконавчим документом, до органів примусового виконання рішення з метою виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва про стягнення з [PERSON] боргу на користь [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] скористалася своїм правом на пред`явлення вимоги до відповідача про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання за останні три роки, що передували зверненню позивач до суму, а саме за період з 07.12.2018 р. до 07.12.2021 р. Наразі позивач повторно звертається до суду з тими ж вимогами проте, за іншим період часу, а саме з 07.12.2021 р до 01.02.2024 р., інакше кажучи застосовує подвійну міру відповідальності до задавненого боргового зобов`язання та вже стягнутих рішеннями судів 3% річних та інфляційних втрат у відповідних періодах. За вказаних обставин, можна дійти висновку, що нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат на встановлену рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.08.2013 по справі № 2/489/799/2013 заборгованість, за період з 07.12.2021 р до 01.02.2024 р. не відповідає принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності у відповідності до ст. 61 Конституції України, яка передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Крім того, для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18). Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду у справі №127/15672/16-ц від 08.11.2019, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Проте початок перебігу позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22.11.2022 в справі № 285/3536/20 зазначено, що для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Аналогічні висновки викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі №554/9126/20. Судом встановлено, що [PERSON] вже зверталася до суду з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період 07.12.2018 р. до 07.12.2021 р. без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. За таких обставин суд доходить переконання, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в зв`язку з тим, що позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Враховуючи вищенаведене, підстави для застосування положень ст. 625 ЦК України до правовідносин в даній справі відсутні, тому суд доходить до висновку про безпідставність вимог позивача. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed