Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-08 00:00:00

[PERSON] звернувся в Рівненський міський суд Рівненської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення. В обґрунтування\~позовних вимог\~вказує,\~що позивач\~ [PERSON] \~зареєстрований,\~але фактично\~не проживає\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~оскільки його\~мати [PERSON] \~чинить йому\~перешкоди у\~доступі до\~квартири.\~Відповідачка [PERSON] \~змінила усі\~вхідні замки\~та не\~впускає відповідача\~до квартири.\~Зазначає,\~що він\~має право\~користуватися житловим\~приміщенням,\~так само\~які і\~ [PERSON] ,\~оскільки зареєстрований\~в даній\~квартирі та\~є співвласником\~ даної\~квартири,\~розмір частки\~1/4.\~Просить зобов`язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, та відновити нею знищені правовстановлюючі документи, зокрема шляхом вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] надати [PERSON] ключі від квартири. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 12.06.2024 суддею Галінською В.В. прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 06.09.2024 року заяву [PERSON] про відвід судді Галінської В.В. задоволено, справу передано до канцелярії суду для повторного розподілу. Ухвалою суду від 10.09.2024 р. суддею Харечко С.П. справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, зазначив, що відповідачкою чиняться перешкоди у користуванні квартирою, що полягає у відсутності йому доступу до житла, незважаючи на його звернення та спроби вселитися. Від представника відповідача адвоката Зражевського О.В. надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача та його представника, згідно наявних матеріалів справи. Будучи присутньою в попередньому судовому засіданні відповідачка зазначила, що вона працювала в госпіталі, де їй дали квартиру. Дана квартира була приватизована на неї і на двох її дітей [PERSON] та [PERSON] . З [PERSON] в неї склалися неприязні відносини, з літа 2024 він не проживав у квартирі. Зазначає, що замки від квартири вона не міняла, та не заперечує, щоб [PERSON] проживав в квартирі. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Згідно інформаційної довідки №3682 від 05.08.2024 року виданої КП «Рівненське МБТІ» виконавчого комітету Рівненської міської ради, власниками квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (розмір частки ) свідоцтво про право власності на спадщину видане Другою Рівненською державною нотаріальною конторою 27.06.2002р. за №3-661 та зареєстровано на паперових носіях в РМБТІ 02.07.2002р. в реєстровій книзі за №155-70-42940; [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (розмір частки ) свідоцтво про право власності на житло видане Управлінням житлового господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради 23.12.1999р. згідно наказом №366 від 23.12.1999р. та зареєстровано на паперових носіях в РМБТІ 27.12.1999р. в реєстровій книзі за №155-70-42940; Як стверджує позивач, відповідачем у справі чиняться перешкоди у користуванні його частиною квартири, що полягають у відсутності доступу до житла незважаючи на його звернення та спроби вселитися. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). У постановах від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 12.04.2023 у справі №130/3505/21 Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Так, судом встановлено, що сторони є співвласниками спірної квартири і між ними виникли неприязні стосунки. З оглянутого в судовому засіданні відео убачається, що позивач позбавлений права вільно користуватися своєю власністю, оскільки відповідачка не надає йому ключі від спірної квартири, чим здійснює перешкоди у користуванні цією квартирою. Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно дост.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи надані докази та встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, підлягає до часткового задоволення, а саме зобов`язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, шляхом вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] надати [PERSON] ключі від квартири. Щодо позовної вимоги щодо зобов`язання відповідачки відновити знищені відповідачкою правовстановлюючі документи, суд зазначає, що позивачем не надано доказів, що саме відповідачкою були знищені чи втрачені правовстановлюючі документи, також позивачем не надано доказів неможливості отримання їх в позасудовому порядку. Згідно з вимогами ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивач зазначає, що у зв`язку з розглядом даної справи, ним понесені судові витрати на суму 1816,25 грн. ( 1211,25 грн. + 25,00 грн. + 80,00 грн. + 500,00 грн. (судовий збір, витрати на копіювання, друк, та консультація адвоката) та долучає квитанцію про оплату судового збору на суму 1211,20 грн. та копію товарного чеку на суму 80 грн. Оскільки при подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.3670634977.1 від 27.05.2024 р., тому дані судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача. Суд не приймає доводи позивача про понесення ним витрат на копіювання, друк, та вважає долучену копію товарного чеку на суму 80 грн. неналежним доказом (відсутня дата, номер та можливість ідентифікувати продавця, який його видав). Також позивачем не надано доказів понесення ним витрат на правничу допомогу. Враховуючи викладене, в задоволенні стягнення з відповідачки понесених позивачем витрат на копіювання, друк та витрат на правничу допомогу слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial