Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги обґрунтував наступним. 09 липня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким [PERSON] отримала в борг від [PERSON] 20000 доларів США і зобов`язалась повернути зазначену суму у повному розмірі до 31 липня 2021 року. На підтвердження укладення даного договору наявна розписка від 09 липня 2021 року, видана позичальником [PERSON] позикодавцю [PERSON] . Станом на дату звернення [PERSON] з позовною заявою, [PERSON] не виконала зобов`язання у визначений розпискою строк та не повернула грошові кошти. 10 січня 2023 року позивачем на адресу відповідача було надіслано вимогу про сплату боргу №б/н від 10 січня 2023 року за розпискою від 09 липня 2021 року, у якій було вказано реквізити оплати та зазначено про необхідність сплати боргу протягом 7 (семи) календарних днів з дати отримання цієї вимоги. Додатково було надіслано скановану копію вимоги на адресу електронної пошти боржника - [INFO] Відповіді на вимогу [PERSON] не надала, борг не повернула. Стягнення заборгованості має відбуватися у іноземній валюті оскільки сума зобов`язання, визначена розпискою, зазначена у доларах США. Сума трьох процентів річних, які відповідач зобов`язаний сплатити позивачу за період з 01 серпня 2021 року по 16 лютого 2023 року становить: 20000 дол. США х 3 х 565 (кількість днів прострочення) / 365 / 100 = 928,76 (сума санкцій станом на 16 лютого 2023 року). Просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики від 09 липня 2021 року у розмірі 20928 доларів 76 центів США, що складається з основної заборгованості у розмірі 20000 доларів США 00 центів, та суми трьох відсотків річних у розмірі 928 доларів 76 центів США та судові витрати по справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2023 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики було направлено на розгляд до Нововодолазького районного суду Харківської області (а. с. 28-29). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 21 червня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі (а. с. 38-39). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 17 липня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а. с. 38-39). Заочним рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 20 вересня 2023 року позовні вимоги було задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , заборгованість за договором позики від 09 липня 2021 року у розмірі 20928 доларів 76 центів США, що складається з основної заборгованості у розмірі 20000 доларів 00 центів США, та суми трьох відсотків річних у розмірі 928 доларів 76 центів США, та витрати по сплаті судового збору у розмірі 7653, 36 грн (а. с. 64-70). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 05 серпня 2024 року заочне рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 19 червня 2023 року по цивільній справі № 757/7322/23-ц, провадження № 2/631/389/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики було скасовано. Розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання (а. с. 175-180). Через систему «Електронний суд» за вхідним № 6209/24-вх. від 20 серпня 2024 року представник відповідача [PERSON] надала відзив на позовну заяву де зазначила, що заявлені позовні вимоги є невмотивованими, необґрунтованими, такими, що суперечать положенням законодавства, усталеній судовій практиці, та не мають належного доказового підтвердження. Надавши [PERSON] розписку, [PERSON] очікувала передання грошей у відповідному розмірі Позивачем цього ж дня або наступного, як було обумовлено між сторонами. Натомість кошти у розмірі, зазначеному у розписці від 09 липня 2021 року, передані так і не були, що означає відсутність волевиявлення Позивача на виконання умов договору позики (боргової розписки), а відтак, відсутні підстави вважати даний договір (боргову розписку) укладеним. Крім того, оспорювана розписка від 09 липня 2021 року не містить чіткої вказівки про передачу коштів до або в момент її підписання, та не містить умови отримання Відповідачем, як позичальником, у борг грошей після підписання розписки, не містить дати отримання таких коштів саме в сумі 20000,00 дол США. Зі змісту розписки від 09 липня 2021 року вбачається, що Відповідач бере («беру» - мовою оригіналу) у Позивача 20000 (двадцять тисяч) доларів США строком до 31 липня 2021 року. Однак зміст дієслова «беру» слід відрізняти від змісту дієслова «взяла». Адже словосполучення « ...Я ... беру..» (мова оригіналу) тлумачаться, як «Відповідач візьме у майбутньому». Таким чином, розписка від 09 липня 2021 року не підтверджує передачу від Позивача у володіння Відповідача грошових коштів в розмірі 20000 доларів США. Зі змісту розписки від 09 липня 2021 року не можна однозначно зрозуміти, коли саме виконана дія, а саме, передача грошей, і чи взагалі вона виконана. Умова розписки свідчить лише про намір виконати дію (взяти кошти у Позивача), але не свідчить про її завершення, тобто про передачу коштів від Позивача Відповідачу. На думку представника відповідача розписка від 09 липня 2021 року не містить інформацію, що стосується предмета доказування, та є неналежним доказом в розумінні ст. 77 ЦПК України, оскільки обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень. Вимогу про сплату боргу № б/н від 10 січня 2023 року Відповідач не отримувала, оскільки адреса, за якою направлялась зазначена вимога, не була місцем реєстрації та/або проживання [PERSON] . Ураховуючи, що кошти за розпискою від 09 липня 2021 року Позивачем Відповідачу передані так і не були, договір позики у вигляді розписки є неукладеним, тому у його сторін не виникло будь-яких зобов`язань щодо виконання цього договору, оскільки з неукладеного правочину не виникають договірні зобов`язання, він не породжує жодних цивільних правовідносин, а значить не породжує для сторін правочину будь-яких прав та обов`язків. Посилаючись на приписи ст. 203, 207, 526, 612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в повному обсязі(а. с. 182-186). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 22 жовтня 2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про призначення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи було відмовлено. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а. с. 240). Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеному у позовній заяві. Додатково зазначив, що розписка, складена [PERSON] з метою підтвердження боргових зобов`язань, які виникли у неї перед Позивачем, містить інформацію як про отримання нею коштів у сумі 20 000,00 дол. США від [PERSON] , так і зобов`язання їх повернути до 31 липня 2021, тобто наявні підстави для стягнення суми боргу та трьох відсотків річних передбачених ст. 625 ЦК України. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, надала пояснення аналогічні викладеному у відзиві, додатково звернула увагу суду, що кошти за розпискою від 09 липня 2021 року Відповідачу передані не були, доказів передання грошей позивачем не надано. Також зауважила, що за п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу. Просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. За борговою розпискою від 09 липня 2021 року [PERSON] отримала позику від [PERSON] у розмірі 20000 доларів США і зобов?язалася повернути борг. Строк повернення коштів розпискою визначено 31 липня 2021 року включно (а. с. 6, 11). Судом встановлено, що позивач виконав усі взяті на себе зобов`язання, надав грошові кошти у борг відповідачу в сумі 20000 доларів США, відповідно до розписки від 09 липня 2021 року (а. с. 6, 11). Відповідачем були порушені зобов`язання щодо повернення позики, відповідно до умов розписки. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики з урахуванням суми трьох відсотків річних станом за період з 01 серпня 2021 року по 16 люте 2023 року у розмірі 928,76 доларів США. Підставою для задоволенні позовних вимог позивачем зазначено неповернення відповідачем позики у строки зазначені у договорі. Таким чином, між сторонами виникли договірні правовідносини, предметом доказування є порушення чи невиконання умов договору. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно з ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Приписами ч. 1 ст. 638 ЦК України закріплено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Одночасно правилами ст. 1046 ЦК України унормовано, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У положеннях ст. 1047 ЦК України визначено, що договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі змістом ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) ( ч. 1, 2, 3 ст. 89 ЦПК України). Судом встановлено, що 09 липня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, про що відповідачем було надано відповідну розписку. За борговою розпискою, що датована 09 липня 2021 року, [PERSON] отримала позику від [PERSON] у розмірі 20000 доларів США, і зобов?язалася повернути гроші у строк до 31 липня 2021 року (а. с. 6, 11). Відтак розписка, складена [PERSON] з метою підтвердження боргових зобов`язань, які виникли у неї перед Позивачем, містить інформацію як про отримання нею коштів у сумі 20 000,00 дол. США від [PERSON] так і зобов`язання їх повернути до 31 липня 2021 року. На переконання суду, розписка від 09 липня 2021 року, що написана [PERSON] власноруч, безсумнівно містить інформацію про отримання відповідачем у борг від позивача грошей у розмірі 20000 доларів США і зобов?язання повернути їх до 31 липня 2021 року. Тлумачення представником відповідача [PERSON] дієслова «беру (рос.)», як «Відповідач візьме у майбутньому», є помилковим, оскільки зазначене дієслово теперішнього часу, а тому не може трактуватися інакше, ніж вказівка на дію, що відбувається у реальному часі, тобто на теперішній момент, а не у майбутньому. Зазначене у розписці дієслово «беру (рос.)» жодним чином не спростовує факт отримання зазначеної суми грошових коштів Відповідачем, а свідчить лише про те, що гроші відповідач отримала саме під час написання боргової розписки 09 липня 2021 року, тобто саме під час укладення договору позики 09 липня 2021 року між позивачем та відповідачем відбувалась і передача грошових коштів, і саме у розмірі 20 000,00 дол. США, про що вказано у розписці. Верховний Суд у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, від 10 травня 2022 року у справі № 153/943/19, від 14 вересня 2022 року у справі № 130/82/2015, від 28 лютого 2024 року у справі № 369/5625/16-ц, від 03 липня 2024 у справі № 522/1269/20 зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобо`вязанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, від 24 січня 2024 року у справі № 686/18121/21. Таким чином посилання представника позивача [PERSON] з приводу того, що розписка від 09 липня 2021 року не містить чіткої вказівки про передачу коштів до або в момент її підписання, та не містить умови отримання Відповідачем як позичальником у борг грошей після підписання розписки та не зазначає дати отримання таких коштів саме в сумі 20 000 дол. США, суд не може прийняти до уваги, оскільки вони не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 звернула увагу на те, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 73 Господарського процесуального кодексу України. За таких підстав доводи представника відповідача [PERSON] , що розписка від 09 липня 2021 року є неналежним доказом в розумінні ст. 77 ЦПК України, є безпідставними та такими, що не грунтуються на вимогах закону. Постанови Верховного суду, на які посилається представник відповідача Момотюк А. І., у справах № 559/2587/19, № 464/5314/17, № 319/1669/16-ц, № 524/4946/16-ц не підлягають застосуванню при вирішенні спору, оскільки обставини справ, зазначених у рішеннях Касаційної інстанції, не є релевантними обставинам справи, що розглядається, а у справах № 227/3760/19-ц, № 6-63цс13, № 604/1038/16-ц, № 143/280/17, № 604/1038/16-ц, № 205/5292/15, № 629/5364/13-ц свідчать саме на користь позивача. Із зазначеного випливає, що 09 липня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів у розмірі 20000 доларів США, які відповідач зобов?язалася повернути у строк до 31 липня 2021 року, за яким у сторін правочину виникли зобов`язання, а саме, права та обов`язки за договором. На користь цього також свідчить також те, що оригінал розписки за договором від 09 липня 2021 року на момент звернення до суду знаходився у позивача, оскільки Верховний суд у постанові від 26 вересня 2018 року по справі №483/1953/16-ц зазначив, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу. За правилами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ст. 1050 ЦК України). Аналізуючи викладене, суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми боргу та трьох відсотків річних, передбачених ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. З ч. 2 ст. 509 ЦК України вбачається, що зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Статтею 526 ЦК України закріплено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що передбачено приписами ст. 599 ЦК України. За ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже судом встановлено, що боржником не виконано зобов`язань, визначених договором позики, кошти в строк до 31 липня 2021 року позивачеві не повернуто. Не повернуто борг і на час звернення [PERSON] до суду. Будь-яких доказів на спростування цього факту матеріали справи не містять. Доказів, щодо належного виконання умов договору позики, та повернення грошових коштів, [PERSON] не надано. За борговою розпискою від 09 липня 2021 року сума заборгованості складає 20000 доларів США, яку боржник зобов?язалась повернути у строк до 31 липня 2021 року (а. с. 6, 11). Відтак, стягнення заборгованості має відбуватися у іноземній валюті оскільки сума зобов`язання, визначена розпискою, зазначена у доларах США. Доходячи зазначеного висновку, суд ураховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц, а саме: «Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України». Одночасно Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц дійшла висновку, що під час розрахунку 3 % річних має застосовуватися прострочена сума, визначена в договорі, а не її еквівалент у національній валюті. Одночасно, іноземна валюта, визначена у договорі, не підлягає індексації, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. Позивачем виконано розрахунок суми боргу з урахуванням трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання грошового зобов?язання за період з 01 серпня 2021 року по 16 лютого 2023 року у розмірі 928,76 доларів США. Натомість суд не погоджується із зазначеним розрахунком, виходячи з наступного. Сума трьох процентів річних, які відповідач зобов`язаний би був сплатити позивачу за період з 01 серпня 2021 року по 16 лютого 2023 року становить: 20000 дол. США х 3 х 565 (кількість днів прострочення) / 365 / 100 = 928,76 (сума санкцій станом на 16 лютого 2023 року). Натомість за п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином три проценти річних за договором боргу від 09 липня 2021 року можуть бути стягнуті з боржника за рішенням суду за період з 01 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року, тобто до введення в Україні воєнного стану, а саме: 20000 дол. США х 3 х 207 (кількість днів прострочення) / 365 / 100 = 340 доларів 27 центів США (сума санкцій станом на 23 лютого 2022 року). Отже, загальна сума заборгованості що підлягає стягненню з відповідача становить: 20000 доларів США - основна заборгованість, 340 доларів 27 центів США - три відсотки річних за несвоєчасне виконання грошового зобов?язання, а разом 20340 доларів 27 центів США. Таким чином, з урахуванням наведеного суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики підлягають задоволенню частково. При ухваленні рішення, відповідно до ст. 265 ЦПК України, суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Позивач просив стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 7653, 36 грн. В матеріалах справи наявна квитанція про сплату судового збору № 40346623 від 16 лютого 2023 року на суму 7653,36 грн щодо сплати [PERSON] судового збору при зверненні до суду з позовом, відповідно до Закону України "Про судовий збір". Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, на підставі ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 7438,16 грн, а саме: 20340,27 (задоволені позовні вимоги) х 7653,36 (судовий збір, що сплачено позивачем при зверненні до суду) : 20928,76 (ціна позову) = 7438,16 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial