Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

У вересні 2024 р. позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визначити додатковий строк для подання до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її баби [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , тривалістю шість місяців з дня набрання рішенням суду законної сили. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що є співвласником квартири [ADDRESS] , право власності на яку набула на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.1998 року. Другим співвласником квартири є рідна баба позивача, матір її батька, [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 17.07.1998 року позивач та її баба набули право власності на квартиру у рівних частинах. Позивач стверджує, що з бабою проживали у різних місцях та рідко бачились. [PERSON] була самотньою, мала обмежене коло спілкування, здаючи в оренду частину спільної з позивачем квартири для отримання додаткового доходу. 20.02.2022 року позивач та її родина виїхали на відпочинок до Об`єднаних Арабських Еміратів, де перебували на дату початку збройної агресії Російської Федерації проти України 24.02.2022 року. З міркувань безпеки позивач і її родина залишились проживати за межами України і з часом переїхали на проживання до Естонської Республіки, де мешкають і досі. Після виїзду з України і до червня 2024 року позивач не приїжджала до України. Позивач стверджує, що, перебуваючи за кордоном хвилювалась за життя і здоров`я своєї баби [PERSON] , намагаючись зв`язатись із нею засобами телефонного зв`язку, однак на дзвінки ніхто не відповідав. 29.06.2024 року [PERSON] вперше з початку війни приїхала до України, де на початку липня, після візиту до квартири, дізналась, що [PERSON] померла, а у квартирі проживає невідома особа, яка винаймала частину квартиру у [PERSON] і яка стала свідком її смерті та вживала заходи щодо її поховання. Факт смерті посвідчується свідоцтвом про смерть, наданим вказаною особою позивачці. Внаслідок великої відстані між місцем постійного проживання позивача в Естонській Республіці та місцезнаходженням квартири, позивачка не знала і не могла знати про смерть баби, не займалась її похованням, не отримувала свідоцтво про смерть, а також не звернулась до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини протягом встановленого законом шестимісячного строку на її прийняття. На момент отримання відомостей про смерть [PERSON] строк для прийняття спадщини був пропущений. Частиною 3 ст. 1272 ЦК України визначено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. У зв`язку з цим позивач, в особі свого представника, адвоката Юзефовича А.О., просить суд визначити їй додатковий строк для подання до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її баби [PERSON] , що померла [INFO] , тривалістю шість місяців з дня набрання рішенням суду законної сили. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.09.2024 року відкрито провадження у справі про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини, в порядку загального позовного провадження. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачам право на подання заперечень на відзив. Відзив на позовну заяву від відповідача не надійшов. В судове засідання позивачка та її представник не з"явилися, представник надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та просив суд задовольнити позов. Відповідач КМР в судове засідання не з"явився про час та місце слухання справи судом повідомлявся належним чином. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач є власницею нерухомого майна, квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.07.1998 року, укладеного між [PERSON] , що діяла від свого імені та від імені неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] , що діяла від імені неповнолітньої [PERSON] , з другої сторони. Відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу від 17.07.1998 року [PERSON] і [PERSON] набула право власності на квартиру в рівних частинах кожний. Вказана квартира складається з однієї житлової кімнати загальною площею 32,02 кв.м., в тому числі житловою площею 17,1 кв.м. Договір купівлі-продажу посвідчений Громовою Л.В., державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №2-1363. Право власності за покупцями зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації, що посвідчується реєстраційним посвідченням від 14.08.1998 року, про що зроблено запис в реєстрову книгу за реєстром №2763. З наданих доказів вбачається, що один із покупців квартири - [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 11.07.2024 р. [PERSON] є батьком [PERSON] , на підтвердження чого суду надано копію свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого відділом ЗАГС Жовтневого РВК 15.05.1992 року. Відповідно до наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб, виданого відділом ДРАЦС Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві серії [NUMBER] від 14.02.2016 року, 14.02.2016 року між громадянами [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, після державної реєстрації якого [PERSON] змінила прізвище на " [PERSON] ". Відтак, суд приходить до висновку, що співвласник квартири [ADDRESS] [PERSON] та позивач по даній справі [PERSON] є однією й тією ж особою, тоді як другий співвласник - [PERSON] , є бабою позивача, оскільки є матір`ю її батька [PERSON] . Позивач стверджує, що внаслідок того, що вона і її баба [PERSON] проживали у різних місцях, вони нечасто бачились, зрідка спілкуючись у телефонному режимі. [PERSON] вела доволі замкнутий спосіб життя, мала обмежене коло спілкування, проживала сама, здаючи у тимчасове користування частину належної їй та позивачу квартири стороннім особам для отримання додаткового доходу. Судом встановлено, що 20.02.2022 року позивач перетнула державний кордон України, виїхавши з міжнародного аеропорту "Бориспіль" до м. Дубай (Об`єднані Арабські Емірати), що підтверджується листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19-60625/18/24-Вих від 04.09.2024 року та відміткою у паспорті громадянина України для виїзду за кордон позивача. Відповідно до листа ГЦОСІ ДПС України №19-60625/18/24-Вих від 04.09.2024 року позивач перебувала за межами України до 29.06.2024 року. 24.02.2022 року розпочалась збройна агресія Російської Федерації проти України. Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 р. строком на 30 діб, який надалі неодноразово продовжувався. Стрімке погіршення безпекової ситуації в Україні загалом та м. Києві і Київській області зокрема, особливо у перші місяці збройної агресії Російської Федерації проти України, що пов`язано з окупацією військами Російської Федерації окрім інших місцевостей також і частини Київської області та наближення до м. Києва, судом визнається загальновідомими обставинами. З посиланням на ст. 3 Конституції України, за якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, позивач зазначила, що з міркувань забезпечення своєї безпеки, а також безпеки своєї родини, вона та її родина вирішили залишитись за межами України, переїхавши до Естонської Республіки, де мешкає до цього часу. На підставі наданих доказів, а саме листа ГЦОСІ ДПС України №19-60625/18/24-Вих від 04.09.2024 року, вважає доведеним факт перебування позивача за межами України в період з 20.02.2022 року по 29.06.2024 року. Також судом встановлено, що позивач постійно проживає в Естонській Республіці, що підтверджується долученими до справи доказами, посвідкою на тимчасове проживання позивача у Естонській Республіці, договором про навчання дитини позивача від 20.04.2022 року та трудовим договором із [PERSON] №01/02/24 від 01.02.2024 р. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 25.12.2024 року у справі № 501/4442/21 цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». На цій підставі суд вважає обґрунтованим та вірогідним твердження позивача про неможливість встановити контакт засобами телефонного зв?язку зі своєю бабою [PERSON] , з моменту виїзду за межі України 20.02.2022 року, на чому наполягає позивача у позовній заяві, посилаючись на наявні докази виїзду з України, які суд бере до уваги, як належні та допустимі. Такими, що є вірогідними, суд приймає також твердження позивача про те, що після приїзду до України, 06.07.2024 року позивачка зверталась до органів поліції зі зверненням щодо перебування невідомих осіб у квартирі [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується дослідженими судом доказами: листом "Про розгляд адвокатського запиту" №179796-2024 від 20.09.2024 року Святошинського УП ГУНП у м. Києві та листом "Про надання додаткової інформації" №181700-2024 від 23.09.2024 року, з яких вбачається, що громадянка [PERSON] дійсно зверталась по спецлінії "102" з вказаного приводу. Звернення зареєстроване в Інформаційно-комунікаційній системі Інформаційного порталу Національної поліції України в підсистемі "Єдиний облік" Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 06.07.2024 року за № 39427. Позивачка вказала, що за наслідками виклику поліції з`ясувалось, що у квартирі проживає невідома їй раніше особа, яка повідомила, що орендувала кімнату в квартирі для проживання, після чого стала свідком смерті [PERSON] , яка померла за декілька місяців до початку збройної агресії Російської Федерації проти України, 02.11.2021 року, на підтвердження чого передала позивачеві оригінал свідоцтва про смерть [PERSON] . Судом встановлено, що внаслідок великої відстані між місцем постійного проживання [PERSON] за межами України і місцем проживання баби позивачки - [PERSON] , позивачка не знала і не зобов`язана була знати про її смерть. З огляду на встановлений судом, доведений під час розгляду справи факт перебування позивача та її родини у період з 20.02.2022 року по 29.06.2024 року за межами України, у Естонській Республіці, яке відзначається сталим характером, з огляду на наявність дозвільних документів на проживання, місця навчання дитини та роботи позивача, позивач не могла своєчасно дізнатись про факт смерті [PERSON] або отримати докази, які б цей факт посвідчували. Про смерть своєї баби [PERSON] та відповідно про наявність права на спадкування, позивач [PERSON] дізналась лише 06.07.2024 року, після завершення строку на подання заяви про прийняття спадщини, який сплив 03.05.2022 року. Відповідачем вказана обставина не спростована. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 1 ст 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1272 ЦК України визначено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Згідно положень ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.02.2022 року у справі № 452/2056/20, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. До поважних причин та об`єктивних і непереборних труднощів при вирішенні питання про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини не відносяться: юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною 1,2,3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Суд вважає доведеним факт неможливості позивачки отримати інформацію та її документальне підтвердження щодо смерті її баби [PERSON] , що зумовило б її право на подання заяви про прийняття спадщини, внаслідок виїзду і перебування за кордоном та великою відстанню між місцем проживання позивача у Естонській Республіці і місцем знаходження спадкового майна. Верховний Суд у постанові від 17 лютого 2022 р. у справі N 953/15603/20 зазначив, що оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини має стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. З цього приводу зауважу, що об`єктивними та істотними перешкодами для прийняття спадщини є початок повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну 24.02.2022 року, внаслідок чого позивачка, з міркувань безпеки, залишилась проживати за межами України, куди виїхала 20.02.2022 року. З урахуванням великої відстані між місцем постійного проживання [PERSON] і місцем знаходження квартири, [PERSON] не мала можливості своєчасно дізнатись про смерть своєї баби [PERSON] та достеменно у цьому переконатись, і не подала заяву про прийняття спадщини реально не усвідомлюючи, що вона є спадкоємцем. Приведене суд вважає поважною причиною, яка унеможливила позивачці подати відповідну заяву про прийняття спадщини протягом встановленого законом строку. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Верховний Суд у постанові від 02.10.2024 року у справі № 599/254/22 вказав, що головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини. Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Судом встановлено, що неподання позивачем [PERSON] заяви про прийняття спадщини не було зроблено умисно чи з необережності, а відтак вимоги про встановлення їй додаткового строку для подання до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини є обґрунтованими. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та встановити [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її баби [PERSON] , яка померла [INFO] , терміном в шість місяців з дня набрання чинності цим рішенням суду. На підставі ч. 3 ст.1272 ч.3, 1268, 1269, 1270 ЦК України,

Outcome: approved