Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-22 00:00:00

У липні 2022 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом, у якому просив: стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за листами непрацездатності у розмірі 29 862, 76 грн.; компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 18 024, 00 грн.; заборгованість по заробітній платі 24220,00 грн. та компенсацію за час затримки розрахунку у розмірі 47 056,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що наказом від 27.04.2022 №15 о/с позивача звільнено за угодою сторін. Під час звільнення не було проведено розрахунок в повному обсязі. Крім того, позивачу не виплачено компенсацію невитраченої відпустки за 2021 рік. З цих підстав просив позов задовольнити. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08.07.2022 у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін. Направлено позивачу копію ухвали про відкриття провадження у справі, а відповідачу - копію ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. Також відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву у 15-денний термін з дня отримання копій документів. Витребувано від відповідача довідку про доходи працівника [PERSON] за останні 12 місяців, що передували звільненню, розрахунок заборгованості АТ «Київметробуд» перед [PERSON] за лікарняними листами: №2907687-2005438153-1 з 27.01.2022 по 04.02.2022, №2907687-2006289568-1 з 05.02.2022 по 14.02.2022, №2907687-2007034971-1 з 15.02.2022 по 25.02.2022, №2907687-2007676922-1 з 26.02.2022 по 28.02.2022, №4153634-2007975635-1 з 05.04.2022 по 12.04.2022, інформацію та документальне підтвердження щодо розміру компенсації за невикористану відпустку працівника [PERSON] та розрахунок розміру заробітної плати, що не була виплачена в період 01.03.2022 по 27.04.2022. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13.12.2023 здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільної справи - в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав. У судовому засіданні позивач та його представник просили стягнути з відповідача заборгованість за листами непрацездатності у розмірі 29 862, 76 грн. та 18 024, 00 грн., як компенсацію за невикористану відпустку, решту позовних вимог зазначених в позові не підтримали. Відповідач у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час і місце судового розгляду. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно з копією трудової книжки [NUMBER] , [PERSON] з 05.05.2020 прийнято прохідником 4 розряду на підземні роботи з повним робочим днем ПАТ «Київметробуд», наказ № 199 о/с від 04.05.2020. 08.12.2020 найменування підприємства змінено з ПАТ «Київметробуд» на АТ «Київметробуд», наказ № 319 від 08.12.2020. 27.04.2022 звільнено з роботи за угодою сторін ст.36 п.1 КЗпП України, наказ № 15 о/с від 27.04.2022. Відповідно до копії відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан [PERSON] за січень 2022 року нараховано суму доходу від АТ «Київметробуд» у розмірі 18 957, 26 грн.; за лютий 2022 року нараховано суму доходу від АТ «Київметробуд» у розмірі 23 848, 77 грн. Відповідно до виписки АТ «СЕНС БАНК» від 30.01.2023 за період з 01.01.2022 по 30.01.2023, останнє зарахування заробітної плати на рахунок [PERSON] було 09.02.2022, призначення платежу «заробітна плата та інші виплати співробітникам ТЗ-4 АТ «Київметробуд» за січень 2022». Відповідно до ст.43 Конституції України кожна особа має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За вимогами ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. За приписами ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» регламентовано, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimateexpectation) стосовно ефективного здійснення права власності. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму (ст.116 КЗпП України). Згідно п.6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Частиною 1 ст.83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Таким чином, відповідачем порушено право позивача на отримання виплати за листами непрацездатності та виплати компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як вбачається з матеріалів справи судом від відповідача було витребувано довідку про доходи працівника [PERSON] за останні 12 місяців, що передували звільненню, розрахунок заборгованості АТ «Київметробуд» перед [PERSON] за лікарняними листами, інформацію та документальне підтвердження щодо розміру компенсації за невикористану відпустку працівника [PERSON] та розрахунок розміру заробітної плати, що не була виплачена в період 01.03.2022 по 27.04.2022, своїм правом відповідач не скористався відзив не надав, факти викладені у позові не спростував, доказів зворотного не надав, як і не надав розрахунок сум, виплачених позивачу. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позивач довів правомірність вимог про стягнення заборгованості за листами непрацездатності та компенсацію за невикористану відпустку. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в розмірі підтримання стороною позивача вимог.

Outcome: partial