Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Трускавецького міського суду Львівської\~ області з позовом до [PERSON] та Трускавецької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на земельну ділянку. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що він є власником житлового будинку загальною площею 99,7 кв.м., за адресою [ADDRESS] . Земельна ділянка, на якій розташований будинок належить [PERSON] , яка заповіла її своїй доньці та його матері - [PERSON] і померла [INFO] . [PERSON] не прийняла спадщину і пропустила строк для її прийняття. Тому позивач просить суд визнати право власності на земельну ділянку кадастровий номер 4611500000:0003:011:0033 по [ADDRESS] , загальною площею 0,0146 га за ним. Ухвалою судді Трускавецького міського суду Львівської\~ області від 15.10.2024 відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального провадження, призначено підготовче засідання у справі. Представник позивача - адвокат Потічна Н.Ю. в судове засідання 14.01.2025 не з"явилася, подала суду заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутності та у відсутності позивача, позов підтримала. Відповідачка [PERSON] в судове засідання 14.01.2025 не з"явилася, подала суду заяву, в якій позов визнала. Представник відповідача - Трускавецької міської ради в судове засідання не з"явився, подав суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності, при вирішенні спору покладається на думку суду. Треті особи - [PERSON] та [PERSON] в судове засідання 14.01.2025 не з"явилися, подали суду заяви, в яких позов визнали, просили його задовольнити, справу розглядати у їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку загальною площею 99,7 кв.м., за адресою [ADDRESS] . Його бабусі [PERSON] на праві власності належало будинковолодіння за адресою [ADDRESS] . Земельна ділянка була приватизована [PERSON] і власність на неї посвідчувалася Державним актом на право приватної власності ЛВ №0355, виданого 22.02.2000 року. \~ \~ \~ \~Рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради №120 від 28.07.2005 року надано дозвіл « [PERSON] на будівництво житлового будинку на території приватного будинковолодіння по [ADDRESS] , яке належить [PERSON] за взаємною згодою». Дозвіл на виконання будівельних робіт від 10.04.2006 року виданий на ім"я позивача. Рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради №70 від 22.03.2012 року будинку було присвоєно поштову адресу [ADDRESS] . Виконавчим комітетом Трускавецької міської ради видане Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20.04.2012 року та зареєстровано право власності у Державному реєстрі прав на нерухоме майно на ім"я позивача, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав за №33893759. У 2017 році [PERSON] здійснила поділ земельної ділянки за адресою [ADDRESS] на декілька земельних ділянок, а також склала заповіти на своїх дітей на ці земельні ділянки: ділянку з кадастровим номером 4611500000:0003:011:0032 по [ADDRESS] заповіла сину [PERSON] , ділянку з кадастровим номером 4611500000:0003:011:0033 по [ADDRESS] заповіла матері позивача - [PERSON] , ділянку з кадастровим номером 4611500000:0003:011:0034 по [ADDRESS] дочці [PERSON] (копії заповітів від 28.12.2016 р. реєстр.№1369, від 07.09.2017 року реєстр.№870 знаходяться в матеріалах справи). [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , копія якого знаходиться в матеріалах справи. [PERSON] померла [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , копія якого знаходиться в матеріалах справи. Після смерті [PERSON] , станом на 18.10.2023 року спадкова справа не заводилася, про що свідчить довідка приватного нотаріуса Дрогобицького нотаріального округу Скрипченко А.Д., копія якої знаходиться в матеріалах справи. На земельній ділянці з кадастровим номером 4611500000:0003:011:0033 загальною площею 0,0146 га, яку [PERSON] заповіла [PERSON] , розташований належний позивачу на праві власності житловий будинок, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Конфігурація забудови земельної ділянки у витязі відповідає конфігурації житлового будинку у технічному паспорті на цей будинок. Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. У частині 1 статті 120 Земельного кодексу України в редакції станом на 20.04.2012 року (дата набуття права власності шляхом державної реєстрації на житловий будинок по [ADDRESS] ) зазначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Таким чином, за змістом ст. 120 ЗК України з моменту набуття права власності на житловий будинок, припинилося право власності на земельну ділянку [PERSON] в частині, на якій цей будинок розташований і необхідна частина для його обслуговування (разом 146 кв.м.) та таке право перейшло до позивача як власника будинку без зміни цільового призначення. У Постанові від 12.02.2019 у справі №Б29/334-09 КГС ВС вказує на те, що, аналізуючи положення ст. 120 ЗК, ст. 378 ЦК, можна зробити висновок, що законодавець передбачив за певних обставин можливість припинення права власності на землю у випадку набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи. За таких обставин законодавець допускає припинення права власності, права користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти, за попереднім власником. У правовому висновку щодо виключної правової проблеми у постанові від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 (провадження №14-47цс20), дійшла висновку про те, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статі 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Із аналогічних підстав щодо автоматичного переходу права власності на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди виходить Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі №200/606/18, звертаючи увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів римської імперії (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13.04.2016 року у справі №6-253цс16 викладено наступну правову позицію. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Правова позиція щодо принципу єдності/цілісності земельної ділянки та розташованих на ній об`єктів нерухомості зазначена також у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 12.10.2016 року у справі №6-2225цс16, у постанові Судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 11.02.2015 р. у справі №6-2цс15 та постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 04.02.2019 р. у справі №463/1696/15-ц (провадження №61-29220св18). У рішенні ЄСПЛ у справі «Maharramovv. Azerbaijan» (заява №5046/07) від 30.03.2017 р. зазначено, що заявник був «законним користувачем» відповідної землі, зважаючи на належне йому право власності на нерухоме майно, розташоване на цій земельній ділянці, із можливістю передачі землі у власність цій особі у майбутньому. Відповідно, заявник мав достатній майновий інтерес щодо земельної ділянки для того, щоб отримати право володіння. Відповідно до норм ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Нерухомістю згідно зі ст. 181 ЦК є земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відтак, основоположним для поняття нерухомості є зв`язок із земельною ділянкою, адже лише земельна ділянка є нерухомістю у класичному розумінні цього поняття. Тому має бути забезпечено відповідний правовий зв`язок між земельною ділянкою та розташованою на ній нерухомістю (будинком, будівлею, спорудою). За ЦК та ЗК саме земельна ділянка слідує за будинком. Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна виходить з існування двох об`єктів права - земельної ділянки та побудованої на ній штучної нерухомості - та вказує на їх нерозривний фактичний (фізичний) зв`язок між собою, який має бути врахований шляхом встановлення такого самого нерозривного юридичного зв`язку цих об`єктів. У Постанові від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 ВП ВС сформулювала правову позицію, за якою чинне земельне та цивільне законодавство України імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загаль ному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК, ст. 377 ЦК, інших положеннях законодавства. У Постанові від 16.10.2019 у справі №164/409/17 ВП ВС, підтвердивши вказану правову позицію, додатково зазначила, що ЦК у ст. 381 передбачає принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно норм ч.ч. 1,2 ст. 381 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. За буквальним змістом ч. 1 ст. 381 ЦК України, основу садиби як об`єкта цивільних прав складає земельна ділянка разом із розташованими на ній: - житловим будинком; - господарсько-побутовими будівлями; - наземними і підземними комунікаціями; - багаторічними насадженнями. Зазначений перелік не є вичерпним. Земельна ділянка поряд із житловим будинком є одним із двох конститутивних елементів у складі садиби, через що без поєднання земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку у власності однієї особи садиба як об`єкт права власності існувати не може. Садиба є майновим комплексом, який складається з двох нерухомих речей - житлового будинку та земельної ділянки. Жодна з цих речей не є частиною чи приналежністю іншої й разом вони не утворюють складної речі. Характер правового зв`язку вказаних конститутивних елементів садиби як майнового комплексу визначається принципом слідування права на земельну ділянку праву на будівлю (ст. 377 ЦК, ст. 120 ЗК). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов є підставним, обгрунтованим та підлягає до задоволення. Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст.ст. 141,142 ЦПК України, однак позивач в позовній заяві просить суд судові витрати покласти на нього, тому такі не підлягають стягненню з відповідачів. На підставі викладенного,

Outcome: approved