Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-02 00:00:00

14.03.2024 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить стягнути з ТОВ «Фінансова компанія управління активами» на його користь грошові кошти, стягнуті за виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. № 21734 від 21.12.2021 року, в розмірі 4064грн.44коп., та стягнути понесені ним судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 21.12.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. був вчинений виконавчий напис № 21734, про стягнення з нього на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами», суми заборгованості за невиплаченими в строк грошовими коштами, яка виникла за період з 25.10.2021 року по 21.12.2021 року, а саме заборгованість за тілом кредиту - 2235грн.34коп.; заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами - 5608грн.67коп., а також суми за вчинення виконавчого напису - 50грн.00коп., а всього 7894грн.01коп. За цим виконавчим написом 16.02.2022 року відкрите виконавче провадження № [NUMBER], з його примусового виконання, в рамках якого постановою державного виконавця Калинівського відділу державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Морозової Ю.А. від 18.09.2023 року, звернуто стягнення на його доходи, та відповідно на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» стягнуто з нього грошові кошти в розмірі 4064грн.44коп. Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 22.11.2023 року у справі № 132/3147/23, визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. від 21.12.2021 року № 21734, таким, що не підлягає виконанню. З урахуванням цього, правова підстава для примусового стягнення спірних грошових коштів вважається такою, що відпала. За таких обставин, відповідно до приписів ст.1212 ЦК України ТОВ «Фінансова компанія управління активами» зобов`язано повернути йому отримані грошові кошти. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.03.2024 року, визначено склад суду з розгляду позову: головуючого суддю Сєліна Є.В. Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 18.03.2024 року, відкрито провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 20.05.2024 року, закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. 24.05.2024 року на адресу Калинівського районного суду Вінницької області надійшов відзив на позов, згідно якого відповідач ТОВ «Фінансова компанія управління активами» просить суд в задоволенні позовних вимог позивачу [PERSON] відмовити у повному обсязі з тієї підстави, що між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить повернути, стягнені в рамках виконавчого провадження як заборгованість за кредитним договором, і їх не може бути витребувано відповідно до положень ст.1212 ЦК України, як безпідставне збагачення. Позивач в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву, згідно якої просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги задовольнити з підстав, зазначених у поданому позові. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений в передбаченому законом порядку. Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідну практику Європейського суду з прав людини, як джерело право. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року та «Олександр Шевченко проти України» (Заява № 8371/02) від 26.04.2007 року. Передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 року). У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06.09.2007 року у справі «Цихановський проти України», рішення від 18.10.2007 року у справі «Коновалов проти України»). У рішенні в справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. За вищевказаних обставин, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності сторін судового провадження, що не може розцінюватись, як порушення їх прав, передбачених ст.ст.43, 49 ЦПК України. Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, приходить до наступних висновків. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 21.12.2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. вчинила виконавчий напис за № 21734, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами», суми заборгованості за невиплаченими в строк грошовими коштами, яка виникла за період з 25.10.2021 року по 21.12.2021 року, а саме заборгованість за тілом кредиту - 2235грн.34коп.; заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами - 5608грн.67коп., а також суми за вчинення виконавчого напису - 50грн.00коп., а всього 7894грн.01коп. За цим виконавчим написом 16.02.2022 року відкрите виконавче провадження № [NUMBER], з його примусового виконання, в рамках якого постановою державного виконавця Калинівського відділу державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Морозової Ю.А. від 18.09.2023 року, звернуто стягнення на доходи боржника. Як вбачається з листа державного виконавця Калинівського відділу державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Морозової Ю.А., із боржника [PERSON] на користь стягувача ТОВ «Фінансова компанія управління активами», в рамках виконавчого провадження № [NUMBER], за виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. від 21.12.2021 року № 21734, стягнуто на погашення боргу 4064грн.44коп. Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 22.11.2023 року у справі № 132/3147/23, визнано виконавчий напис приватного нотаріуса приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. від 21.12.2021 року № 21734, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами», суми заборгованості за невиплаченими в строк грошовими коштами, яка виникла за період з 25.10.2021 року по 21.12.2021 року, а саме заборгованість за тілом кредиту - 2235грн.34коп.; заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами - 5608грн.67коп., а також суми за вчинення виконавчого напису - 50грн.00коп., а всього 7894грн.01коп., таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Оскільки у цивільній справі № 132/3147/23, виконавчий напис, вчинений 21.12.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. за реєстровим № 21734, за яким стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами», суми заборгованості за невиплаченими в строк грошовими коштами, яка виникла за період з 25.10.2021 року по 21.12.2021 року, а саме заборгованість за тілом кредиту - 2235грн.34коп.; заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами - 5608грн.67коп., а також суми за вчинення виконавчого напису - 50грн.00коп., а всього 7894грн.01коп., визнано таким, що не підлягає виконанню, правова підстава для примусового стягнення спірних грошових коштів вважається такою, що відпала. За таких обставин, відповідно до приписів статті 1212 ЦК України відповідач зобов`язаний повернути позивачу отримані грошові кошти. Подібні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 206/2212/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18. Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, і за яким відбулося повне або часткове виконання, є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20. З урахуванням цього, з ТОВ «Фінансова компанія управління активами» на користь [PERSON] підлягають стягненню грошові кошти, стягнуті за виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. від 21.12.2021 року № 21734, в розмірі 4064грн.44коп., розмір яких підтверджений документально. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1211грн.20коп. Згідно частин першої, шостої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виходячи зі змісту вказаних положень закону, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду із вказаним позовом в розмірі 1211грн.20коп. Відповідно до частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Таким чином, дослідивши матеріали справи, ураховуючи складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, час, який був об`єктивно витрачений адвокатом на виконання цих робіт, та які знайшли своє документальне підтвердження, суд вважає, що стягненню з ТОВ «Фінансова компанія управління активами» на користь [PERSON] підлягають документально підтверджені витрати по сплаті витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3500грн.00коп. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачем не заявлялося клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а відтак останнім не доведено неспівмірність витрат понесених позивачем на правничу допомогу тим критеріям, які визначені у ч.4 ст.137 ЦПК України. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Виходячи із викладеного,

Outcome: approved