Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Zaklady Farmaceutyczne POLPHARMA S.A. (Фармацевтичний Завод Польфарма А.Т.), в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь залишок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 32 449,17грн. та нараховані на прострочену суму відшкодування 3% річних в сумі 16 967,81грн., інфляційні втрати в розмірі 65 831,37грн., а також судові витрати в сумі 46 782,67грн. В обґрунтування вимог в позові зазначено, що 24.03.2016 сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій було пошкоджено автомобіль позивача. Винуватцем ДТП був [PERSON] , який був працівником Фармацевтичного Заводу Польфарма А.Т. і в момент ДТП керував службовим автомобілем, виконуючи свої службові обов`язки. Цивільна відповідальність ФЗ Польфарма А.Т. була застрахована в ПрАТ «СК «АХА Страхування»/ПрАТ «СК «АРКС» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Рішенням суду від 04.12.2019 у справі №711/6199/16-ц суд ухвалив стягнути на користь [PERSON] в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, зі страховика - 49 000грн., а з ФЗ Польфарма А.Т. - 17 609грн. За результатом апеляційного провадження постановою апеляційного суду від 28.12.2020 відповідне рішення суду було змінено в частині сум, що підлягають стягненню зі страховика та ухвалено стягнути зі страховика на користь [PERSON] 19 192,56грн. в якості відшкодування шкоди та 3024грн. в якості відшкодування судових витрат. Таким чином, до повного відшкодування розміру завданої ДТП шкоди відповідачу необхідно сплатити на користь позивача 32 449,17грн., яка обчислена наступним чином: 66 609грн. (матеріальний збиток) -19 192,56грн. (стягнуті зі страховика кошти на відшкодування матеріального збитку) - 17 609грн. (стягнуті з ФЗ Польфарма А.Т. кошти на відшкодування матеріального збитку) + 2641,73грн. (невідшкодовані позивачу судові витрати у справі 711/6199/16-ц). У зв`язку з простроченням відшкодування матеріального збитку в повному обсязі позивач додатково вимагає стягнути з відповідача на його користь три відсотки річних та інфляційні втрати, що нараховані наступним чином: на загальний розмір матеріального збитку (66 609грн.) 3% річних за період з 01.06.2016 по 17.10.2024 у сумі 14 693,12грн. та інфляційні втрати за період з 01.06.2016 по 10.10.2024 в сумі 57 934,68грн; на загальний розмір судових витрат у справі №711/6199/16-ц (11 331,45грн) 3% річних за період з 04.12.2019 по 17.10.2024 у сумі 1332,86грн. та інфляційні втрати за період з 04.12.2019 по 10.10.2024 в сумі 5137,91грн. Також позивач просив стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати, що нараховані на суму понесених позивачем судових витрат в даному судовому провадженні, в розмірі 941,83грн. та 2758,78грн. відповідно. Відповідач заперечив проти позовних вимог та у наданому відзиві просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень посилається на те, що спір між сторонами про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 66 609грн. вже був вирішений судом в межах судової справи №711/6199/16-ц, внаслідок чого позивач не має права вимагати стягнення з відповідача суми коштів в розмірі 29 807,44грн. (сума різниці між розміром матеріального збитку - 66 609грн. - та стягнутими рішеннями судів в межах справи 711/6199/16-ц коштами на відшкодування такого збитку - 19 192,56грн. + 17 609грн.). Відповідач вказує на відсутність правових підстав для покладання на нього обов`язку з відшкодування позивачу залишку невідшкодованих у справі №711/6199/16-ц судових витрат в сумі 2641,73грн., оскільки ці питання не можуть бути предметом розгляду в іншому судовому провадженні. Також відповідач посилається на необґрунтованість вимог про стягнення суми трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, оскільки наведені позивачем розрахунки таких сум є частково необґрунтованими та неправомірними. В цій частині відповідач зазначає, що відповідні компенсаційні нарахування обчислені вірно лише щодо суми коштів, яка стягнута рішенням суду від 04.12.2019 з відповідача на користь позивача, проте оскільки відповідач не отримував копії відповідного рішення суду, то у простроченні виконання такого грошового зобов`язання відсутня вина відповідача, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача відповідних нарахувань. 26.12.2023 судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. За клопотанням позивача 25.01.2024 судом постановлено ухвалу про звернення до компетентного суду Республіки Польща із дорученням про вручення відповідачу - ФЗ Польфарма А.Т. - копії позовної заяви та додатків до неї, судової повістки та ухвал суду від 26.12.2023 та від 25.01.2024, а також із судовим дорученням про допит уповноваженого представника відповідача з питань, що стосуються суті справи. 15.07.2024 позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог в частині обчислення сум трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань з наведенням нового розрахунку відповідних сум та визначено, що позивач просить стягнути з відповідача на його користь наступні суми: відшкодування завданої шкоди - 32 449,17грн.; інфляційні втрати з прострочених сум відшкодування - 63 093,17грн.; три відсотки річних з прострочених сум відшкодування - 16 175,33грн.; судові витрати у цій справі - 46 390грн. 11.09.2024 від представника відповідача - адвокат Коптілін С.Ю., який діє на підставі довіреності від 18.07.2024, - надійшла заява про застосування строків позовної давності. Також в такій заяві викладено клопотання про закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 29 807,44грн., оскільки відповідна вимога була предметом судового розгляду в межах справи №711/6199/16-ц. Окремим документом 11.09.2024 представником відповідача подані додаткові пояснення, в яких додатково зазначається про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення сум, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки відповідна норма закону не розповсюджується на зобов`язання, які виникають з правовідносин про відшкодування шкоди. 13.09.2024 від представника відповідача - Стусова Ю.М., яка діє на підставі довіреності від 18.07.2024, - надійшов відзив, в якому викладено обґрунтування позиції заперечень відповідача проти позову. Разом з відзивом відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, в якій відповідач просить відмовити у позові внаслідок пропуску позивачем відповідних строків. 27.09.2024 позивачем подано відповідь на відзив, в якій вказується про необґрунтованість та безпідставність доводів відповідача, а також наводяться більш детальні аргументи обґрунтування підстав позову. 14.10.2024 позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій викладено позовні вимоги в їх остаточній редакції з урахуванням обчислень суми трьох відсотків річних та інфляційних втрат станом на дату подання такої заяви, які і є предметом судового розгляду в даному судовому провадженні. 15.10.2024 позивачем подано відповідь на додаткові пояснення до відзиву відповідача. У такій заяві позивач наводить аргументи щодо необґрунтованості доводів позивача про необхідність закриття провадження у справі в частині позовних вимог та незастосовність до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України. 16.10.2024 від представника відповідача - Коптілін С.Ю. - надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких наведені детальні аргументи щодо способу оцінки судом обставин спірних правовідносин в частині встановленого у справі №711/6199/16-ц розміру матеріального збитку, а також порядку застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. 18.11.2024 позивачем подано до суду пояснення на заперечення відповідача на відповідь на відзив, в яких додатково акцентується увага на необґрунтованості тверджень відповідача щодо оцінки обставин спірних правовідносин, а також вказується про правомірність та обґрунтованість позовних вимог. За клопотанням позивача судом 21.11.2024 постановлено ухвалу про проведення розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 21.11.2024 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовній вимоги в їх остаточній редакції та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та поданих позивачем заявах по суті справи. Додатково пояснив, що до теперішнього часу йому так і не відшкодовано в повному обсязі матеріальний збиток, якого він зазнав внаслідок ДТП. Зауважив, що відповідач так і не виконав рішення суду і не сплатив позивачу коштів, що стягнуті судовим рішенням, а тому зобов`язаний сплатити відповідну суму коштів та нараховані на неї три відсотки річних і інфляційні втрати. Представник відповідача - Коптілін С.Ю. - заперечив проти позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні. Пояснив, що розмір матеріального збитку, якого зазнав позивач, складає 45 479,73грн., що підтверджується висновком експерта, який було визнано належним доказом під час судового провадження №711/6199/16-ц, і питання про відшкодування такого збитку вже було вирішено судом, а відтак не може бути предметом повторного судового розгляду. Зауважив на необґрунтованості вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, оскільки наведені позивачем розрахунки є безпідставними. Також заперечив проти розміру витрат позивача, пов`язаних із здійсненням перекладу документів, оскільки вартість послуг перекладача є завищеною. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 24.03.2016 на перехресті вулиць Надпільна та Новопричистенська в м. Черкаси відбулася ДТП за участю автомобіля Renault Clio, реєстраційний номер [NUMBER] , за кермом якого був позивач, та автомобіля Dacia Logan, реєстраційний номер [NUMBER] , що належить представництву ФЗ Польфарма А.Т., керування якого здійснював [PERSON] . Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.04.2016 №711/3098/16-п [PERSON] було визнано винним у вчиненні вищезазначеного ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у вигляді накладення штрафу. [PERSON] є володільцем автомобіля Renault Clio, реєстраційний номер [NUMBER] , на підставі довіреності від 27.02.2008. Цивільно-правова відповідальність представництва ФЗ Польфарма А.Т. на автомобіль Dacia Logan, реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована в ПАТ «СК «АХА Страхування» на підставі Полісу № АІ/7919735 від 02.06.2015. За даним полісом ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну складає - 50 000грн., франшиза - 1000грн. Згідно Висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 01.101.16.0001572 від 02.08.2016 вартість відновлювального ремонту становить 45 479,73 грн., у тому числі: 37 930,85 грн. - вартість складових, що підлягають заміні; 1846 грн. - вартість ремонтно-відновлювальних та по фарбувальних робіт; 5702,88 грн. - вартість матеріалів для пофарбування. Вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу деталей, які належать заміні, становить 22 721,22грн. Відповідно до актів виконаних робіт за № 1683 від 08.06.2016 та № 1683/1 від 03.06.2016, автомобіль Renault Clio, реєстраційний номер [NUMBER] , було відремонтовано ФОП [PERSON] на загальну суму 66 609 грн. 18.07.2016 [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «СК АХА Страхування» (назва після зміни ПАТ «СК «АРКС»), ФЗ Польфарма А.Т., третя особа - [PERSON] , в якому просив стягнути з ПАТ СК «АХА Страхування» на його користь суму страхового відшкодування в розмірі 49 000грн, стягнути з Представництва ФЗ Польфарма А.Т. матеріальну шкоду завдану внаслідок ДТП в розмірі 17 609 грн., збитки як відшкодування за оренду іншого автомобіля в сумі 4000 грн. (судова справа №711/6199/16-ц). Рішенням Придніпровського районного м. Черкаси від 04.12.2019 позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» на користь [PERSON] суму страхового відшкодування в розмірі 49 000 грн. Стягнуто з ФЗ Польфарма А.Т. на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 17 609 грн. Також судом вирішено питання про відшкодування позивачу судових витрат у зв`язку з чим стягнуто на його користь з ПАТ «Страхова компанія «АРКС» та ФЗ Польфарма А.Т. по 5665,73 грн. Рішення суду обґрунтоване тим, що відповідно до положень статей 1166, 1194 ЦК України зі страховика ПрАТ «СК «АРКС» слід стягнути на користь позивача страхове відшкодування в межах страхового ліміту з відрахуванням франшизи, в розмірі 49 000 грн., та із роботодавця винної у ДТП особи - ФЗ Польфарма А.Т. матеріальну шкоду в розмірі 17 609 грн. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ПАТ «Страхова компанія «АРКС» подало апеляційну скаргу. За результатом апеляційного провадження Черкаський апеляційний суд ухвалив постанову від 28.12.2020 відповідно до якої змінив рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.12.2019 в частині визначення розміру страхового відшкодування та судових витрат, що підлягають до стягнення з ПАТ «Страхова компанія «АРКС» на користь [PERSON] , зменшивши суму страхового відшкодування з 49 000 грн. до 19 192,56 грн. та розмір судових витрат з 5665,73грн. до 3024 грн. Ухвалюючи відповідну постанову апеляційний суд зазначив, що страховик зобов`язаний відшкодувати витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту їх фізичного зносу. Акти виконаних робіт, надані позивачем, не є доказами встановлення розміру матеріального збитку, який повинен відшкодувати страховик, оскільки вартість відновлювального ремонту у них визначена без врахування коефіцієнту фізичного зносу деталей. Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що зі страховика АТ «Страхова компанія «АРКС» слід стягнути на користь позивача [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 19 192,50 грн. (вартість відновлювального ремонту без ПДВ з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та з відрахуванням розміру франшизи). Зазначені обставини підтверджуються відповідними судовими рішеннями, а тому на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Згідно довідки Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.11.2023 рішення суду від 04.12.2019 №711/6199/16-ц в частині стягнення з ПАТ «СК «АРКС» на користь [PERSON] страхового відшкодування в розмірі 19 192,56 грн. та судових витрат в сумі 3024 грн. виконано страховиком добровільно 24.03.2021 /а.с. 35 т. 1/. До теперішнього часу ФЗ Польфарма А.Т. не виконало рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.12.2019 №711/6199/16-ц та не виплатило позивачу ніяких коштів на відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної з ДТП. За таких обставин позивач стверджує про порушення відповідачем строків виплати відшкодування матеріальної шкоди, внаслідок чого звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, між сторонами існує спір щодо порядку відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та Закону України від 01.07.2004 №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961). Надаючи оцінку доводам учасників справи в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Згідно ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що в межах судової справи №711/6199/16-ц предметом судового розгляду були вимоги [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної з вартістю відновлювального ремонту його пошкодженого автомобілю в розмірі 66 609 грн. В межах такого судового провадження позивач просив відшкодувати йому такі збитки шляхом стягнення з ПАТ «СК «АРКС» суми коштів в розмірі 49 000 грн., а з ФЗ Польфарма А.Т. - 17 609 грн. Розмір вимог до ФЗ Польфарма А.Т. позивач обґрунтовував тим, що відповідний розмір матеріальних збитків перевищує ліміт суми страхового відшкодування, який визначений полісом № АІ/7919735 від 02.06.2015. На теперішній час позивач заявляє до відповідача вимоги про відшкодування частини матеріальних збитків в розмірі 29 807,44 грн., яка охоплюється лімітом суми страхового відшкодування за полісом № АІ/7919735 від 02.06.2015, проте залишилась не відшкодованою до теперішнього часу. Таким чином позовні вимоги до ФЗ Польфарма А.Т. про стягнення суми коштів в розмірі 29 807,44 грн., як складової частини загального обсягу матеріального збитку, не були предметом судового розгляду, а в межах справи №711/6199/16-ц відповідні вимоги були заявлені до іншого відповідача (ПАТ «СК «АРКС»). За таких обставин доводи відповідача про наявність підстав для закриття провадження в цій частині вимог є помилковими. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 988 ЦК страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно ст. 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до пункту 22.1 ст. 22 Закону №1961 у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. За змістом ст.ст. 28, 29 Закону №1961 шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це, зокрема, шкода, пов`язана з пошкодженням транспортного засобу. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.9 постанови від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 у справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. По обставинах спірних правовідносин судом встановлено, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП та наявність правових підстав для покладання на відповідача цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану позивачу в такій ДТП. Предметом спору є відшкодування відповідачем збитків, які не були відшкодовані страховиком, хоча їх розмір охоплюється лімітом суми страхового відшкодування. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Судом встановлено, що вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням його автомобілю внаслідок ДТП, яка сталася з вини водія відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, оскільки фактично на відновлення автомобілю позивачем було витрачено 66 609 грн., а отримано в якості страхового відшкодування лише 19 192,56 грн. За таких обставин з відповідача, як з винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням, незважаючи на те, що частина такої різниці перебуває в межах лімітів страхових виплат, оскільки різниця між виплаченою позивачці страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 30.10.2019 у справі № 753/4696/16-ц, від 22.04.2020 у справі № 756/2632/17, від 15.10.2020 у справі №755/7666/19. В той же час предметом спору між сторонами є обґрунтованість розміру матеріального збитку, який має бути відшкодований позивачу. Натомість слід звернути увагу, що підставою позову є необхідність відшкодування понесених позивачем фактичних збитків на суму 66 609 грн., тобто реальних витрат, які були зроблені позивачем для відновлення належного технічного стану його автомобілю. На підтвердження фактичних витрат позивачем надано акти виконаних робіт №1683 від 08.06.2016 та №1683/1 від 03.06.2016, а також квитанції сплату передбачених у таких актах сум коштів /а.с. 29-31 т. 1/. Надаючи оцінку доводам сторін в контексті визначення розміру матеріальних збитків, які мають бути відшкодовані позивачу, суд виходить з наступного. За змістом ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. В цьому контексті слід звернути увагу, що принцип пропорційності цивільного судочинства та заборони зловживання процесуальними правами визначає для учасників справи певні вимоги до стандарту їх процесуальної поведінки, відповідно до яких учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, тобто їх процесуальні дії мають відповідати ознакам послідовності та допустимої передбачуваності. Досліджуючи питання змісту принципу добросовісності, Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі №910/1873/17 зазначив, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. У постанові Верховного Суду від 12.10.2022 у справі №345/2935/21 вказується, що зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права. Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначив, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Положення такої норми закону тісно пов`язане з концептом обов`язковості судових рішень, який закріплено у ст. 129 Конституції України, п. 7 ч. 2 ст. 2, ст. 18 ЦПК України. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що питання розміру матеріального збитку, який обумовлюється вартістю відновлювального ремонту автомобіля позивача, було предметом судового розгляду в межах судової справи №711/6199/16-ц. Ухвалюючи рішення від 09.12.2019 про стягнення з ФЗ Польфарма А.Т. на користь [PERSON] суми коштів в розмірі 17 609 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП, суд виходив з того, що загальний розмір такої матеріальної шкоди складає 66 609 грн., тобто складається з обсягу реальних витрат позивача, пов`язаних з оплатою відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля. ФЗ Польфарма А.Т. брало участь у такій судовій справі, а відтак мало можливість оскаржити відповідне рішення, зокрема, з підстав заперечення обставин справи та спростування встановлених судом обставин. Натомість відповідач не оспорював відповідного рішення суду і воно набрало законної сили 28.12.2020, а відтак на теперішній час заперечення відповідачем встановлених таким судовим рішенням обставин не відповідає засадам добросовісності, оскільки не оскаржуючи відповідного судового рішення, проте заперечуючи встановлені таким судовим рішенням обставини, відповідач поводиться суперечливо. З урахуванням доводів сторони відповідача суд звертає увагу, що Черкаський апеляційний суд своєю постановою від 28.12.2020 змінив рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.12.2019 в частині сум, які підлягають стягненню зі страховика на користь [PERSON] . Обґрунтовуючи відповідне рішення апеляційний суд зазначив, що «Акти виконаних робіт, надані позивачем, не є доказами встановлення розміру матеріального збитку, який повинен відшкодувати страховик, оскільки вартість відновлювального ремонту у них визначена без врахування коефіцієнту фізичного зносу деталей.». Оцінюючи висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 01.101.16.0001572 від 02.08.2016, суд визнав такий доказ належним і допустимим в питанні визначення розміру матеріального збитку для обчислення розміру страхового відшкодування, тобто витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту їх фізичного зносу. В цьому контексті варто зауважити, що поняття «матеріальний збиток» та «реальні збитки» не є тотожними. Висновок експерта є одним з видів доказів на підтвердження обґрунтування розміру матеріального збитку, тоді як реальні збитки (реальні витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права) підтверджуються іншими доказами (платіжні квитанції, чеки тощо). Отже та обставина, що висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 01.101.16.0001572 від 02.08.2016 підтверджує наявність обґрунтованого розміру вартості відновлювального ремонту автомобіля позивача станом на 24.03.2016 в розмірі 45 479,73 грн., не спростовує того, що розмір реальних витрат позивача на відновлювальний ремонт його автомобіля склав 66 609 грн., а відтак розмір реального матеріального збитку завданого позивачу складає 66 609 грн. і саме з таким розміром матеріального збитку погодився відповідач ФЗ Польфарма А.Т. в судовому провадженні №711/6199/16-ц, визнаючи наявність правових підстав для покладання на такого відповідача зобов`язання зі сплати позивачу 17 609 грн., як складової частини розміру матеріального збитку, яка перевищує ліміт страхового відшкодування (66 609грн. - 49 000грн.). Таким чином, суд доходить висновку, що розмір матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу за обставинами даних спірних правовідносин складає 66 609 грн. Частина цієї суми стягнута рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.12.2019, а отже позовні вимоги про стягнення з відповідача залишку відшкодування в розмірі 29 807,44 грн. є правомірними та обґрунтованими, оскільки відповідна сума коштів являє собою різницю між розміром фактичної вартості відновлювального ремонту (66 609грн.) та стягнутими судовим рішенням в межах справи 711/6199/16-ц коштами на відшкодування таких збитків (19 192,56грн. + 17 609грн.). Необґрунтованими є доводи сторони відповідача щодо пропуску позивачем строків позовної давності з наступних підстав. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Окремо слід звернути увагу, що статтею 263 ЦК унормовані положення щодо зупинення перебігу позовної давності. За змістом частини другої та третьої цієї статті перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, а від дня припинення таких обставин перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257 (загальна позовна давність), 258 (спеціальна позовна давність) ЦК, продовжуються на строк дії такого карантину. Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК також передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 - 259 ЦК, продовжуються на строк його дії. Відповідно до постанов КМУ №211 від 11.03.2020 та №651 від 27.06.2023 на всій території України в період часу з 11.03.2020 до 30.06.2023 було встановлено карантин для запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 на території України з 24.02.2022 і по теперішній час діє режим воєнного стану. Таким чином враховуючи положення ст.ст. 257, 260, 263, п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК можна констатувати, що з 11.03.2020 (початок зупинення дії строків позовної давності у зв`язку з карантином) і до теперішнього часу строки позовної давності є зупиненими. За матеріалами справи судом встановлено, що набуття чинності остаточним судовим рішенням у справі №711/6199/16-ц відбулось 28.12.2020 (дата прийняття постанови Черкаського апеляційного суду). Предметом судового розгляду у такій справі була частина вимог, право на яку має позивач. Отже на підставі ч. 2 ст. 264 ЦК позовна давність в даному випадку переривалась, а відтак обчислення строку позовної давності слід здійснювати з 29.12.2020. В даному судовому провадженні позивач звернувся до суду з позовом 12.12.2023, а відтак строки позовної давності по вимогам про стягнення з відповідача залишку відшкодування в розмірі 29 807,44 грн. не пропущені. Натомість необґрунтованими є позовні вимоги про стягнення з відповідача суми коштів в розмірі 2 641,73 грн., яка являє собою частину невідшкодованих позивачу судових витрат в межах судового провадження №711/6199/16-ц. Така сума коштів є процесуальними витратами, пов`язаними з провадженням по судовій справі №711/6199/16-ц, за наслідком розгляду якої, внаслідок розподілу судових витрат між учасниками справи, частина витрат не була відшкодована позивачу. Отже сума відповідних витрат не є шкодою, за яку ФЗ Польфарма А.Т. має нести цивільно-правову відповідальність перед позивачем, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Стосовно вимог про покладання на відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За статтею 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У частині третій статті 510 ЦК визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17, вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитору від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. У розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Отже, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання. Наявність судових актів про стягнення заборгованості, не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. В розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення сум інфляційних нарахувань до повного виконання грошового зобов`язання. Наведений висновок викладений в постанові Верховного Суду від 23.10.2018 року у справі №913/70/18. Разом з тим варто звернути увагу, що передумовою застосування ч. 2 ст. 625 ЦК є допущення боржником прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто невиконання відповідного зобов`язання у встановлений строк. За обставинами справи судом встановлено, що згідно рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.12.2019 №711/6199/16-ц, яке набрало законної сили 28.12.2020, ФЗ Польфарма А.Т. зобов`язано було сплатити на користь позивача суму коштів в розмірі 23 274,73грн., яка складається з наступних сум: 17 609 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди; 5665,73 грн. в якості відшкодування судових витрат. До теперішнього часу відповідачем не виконано відповідне судове рішення та не сплачено позивачу жодних коштів. Оскільки судові рішення є обов`язковими для виконання, то починаючи з 29.12.2020 розпочався період прострочення відповідачем виплати позивачу присуджених відповідним судовим рішенням суми коштів в розмірі 23 274,73 грн. Отже в межах позовних вимог для правомірного обчислення розміру трьох відсотків річних та інфляційних втрат слід використовувати наступні вихідні дані: період прострочення з 29.12.2020 по 17.10.2024 включно (1389 днів); розмір боргу - 23 274,73 грн. Наведений у позовній заяві алгоритм арифметичного обчислення трьох відсотків річних та інфляційних втрат відповідає засадам розрахунку відповідних сум, що визначені законом, проте відповідні підрахунки підлягають корегуванню з використанням визначених судом вихідних даних. Таким чином, у межах позовних вимог з відповідача на користь позивача за період з 29.12.2020 по 17.10.2024 підлягають стягненню три проценти річних у розмірі 2 665,61 грн. та інфляційні втрати у розмірі 13 644,07 грн., що нараховані за прострочення сплати позивачу суму коштів в розмірі 23 274,73 грн. на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.12.2019 №711/6199/16-ц. Інша частина вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, що нараховані позивачем на інші суми та за інший період, є необґрунтованими та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. При цьому суд звертає увагу, що у зв`язку з тим, що між сторонами був спір щодо розміру відшкодування, яке має сплатити відповідач позивачу, то до визначення судом розміру суми відшкодування прострочення відповідача не настає, а тому помилковим є обчислення передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК компенсаційних виплат з моменту ДТП. Також варто зауважити, що до ухвалення судом остаточного рішення у справі та вирішення питання про розподіл судових витрат, відсутні правові підстави для нарахування на здійснені учасником справи судові витрати трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Надаючи оцінку доводам сторін суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Європейський суд з прав людини вказав, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»). Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), наслідки спірної ситуації, з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку долученим доказам у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в межах загальної суми вимог в розмірі 46 117,12 грн., яка складається з наступних сум: відшкодування матеріальної шкоди - 29 807,44 грн.; три проценти річних - 2 665,61 грн.; інфляційні втрати - 13 644,07 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з судового збору (1073грн.) та витрат позивача, пов`язаних з перекладом процесуальних документів на польську мову (46 390грн.) та направленням поштової кореспонденції (392,67грн.). За наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог на загальну суму 46 117,12 грн., що складає 40,02% від ціни позову. Беручи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору, то на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 429,65г рн. Разом з тим, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Визначаючи розмір судових витрат, які підлягають компенсації позивачу за рахунок відповідача суд виходить з наступного. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом статті 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства полягає, зокрема, у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Аналіз вищенаведених положень законодавства свідчить, що заявляючи вимогу про відшкодування судових витрат в певному розмірі, саме на сторону, яка заявляє відповідну вимогу, покладається обов`язок надати суду докази розміру таких витрат, які сторона сплатила або має сплатити. Відсутність відповідних доказів, або невідповідність таких доказів вимогам належності, допустимості та достовірності, є підставою для визнання таких вимог необґрунтованими. Під час судового провадження позивач просив відшкодувати йому витрати на переклад процесуальних документів на польську мову в сумі 46 390 грн., які були понесені ним у зв`язку з необхідністю виконання судового доручення про вручення відповідачу компетентним судом Республіки Польща копій процесуальних документів (позовної заяви з додатками; судової повістки та ухвал суду від 26.12.2023 та від 25.01.2024). Відповідач заперечив проти обґрунтованості таких витрат посилаючись на їх завищений розмір. На підтвердження розміру витрат на переклад позивачем надано суду копії відповідних квитанцій за змістом яких позивачем було сплачено на корить ФОП Подмосковних суму коштів в розмірі 46 300 грн. за переклад документів у справі №711/9267/23, а також сплачено суму комісії в розмірі 90 грн. /а.с. 60 т. 1/. В той же час згідно довідки ФОП [PERSON] від 27.08.2024 вартість перекладу на польську мову документів, які необхідно було перекласти для виконання судового доручення в даній справі, складає 25 850 грн. /а.с. 261 т. 1/. Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру підприємств та організацій основним видом підприємницької діяльності ФОП [PERSON] є надання послуг перекладу (код 74.30). Відповідні відомості є загальнодоступними на веб-ресурсі Міністерства юстиції України (https://usr.minjust.gov.ua), а тому не підлягають доказуванню. Позивачем не надано суду будь-яких доказів для з`ясування змісту обсягу оплаченого ним замовлення на користь ФОП Подмосковних. За таких обставин з урахуванням наданих сторонами доказів суд приходить до висновку, що належним чином обґрунтованими та підтвердженими є витрати позивача на переклад в межах суми 25 850 грн. Цілком обґрунтованими та підтвердженими є витрати позивача, пов`язані з направленням поштової кореспонденції під час даного судового провадження, в сумі 392,67 грн., оскільки вони підтверджуються відповідними квитанціями /а.с. 90-95 т. 2/. Таким чином загальний обсяг обґрунтованих витрат позивача, які він просив компенсувати за рахунок відповідача, складає 26 242,67 грн. (25 850грн. + 392,67грн.). За таких обставин на підставі п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача в якості відшкодування судових витрат суму коштів в розмірі 10 502,30 грн., що складає 40,02% розміру судових витрат позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial