Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-29 00:00:00

12 вересня 2024 року (згідно з інформацією про відправку) позивач ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») через свого уповноваженого представника Москаленко М.С. звернувся до Згурівського районного суду Київської області з вищевказаною позовною заявою, в якій позивач просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» суму заборгованості за кредитним договором № 2425250174 від 19.02.2021 в розмірі 17904,58 грн, з яких: 9533,88 грн\~ загальна заборгованість по тілу кредиту, 0,69 грн загальна заборгованість по відсоткам, 8370,01 загальна заборгованість по комісії, та понесені судові витрати. В обґрунтування позову зазначає, що 19.02.2021 [PERSON] уклав з АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ТАСКОМБАНК» Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 2425250174, підписанням якого акцептував Публічну пропозицію АТ «ТАСКОМБАНК», яка розміщена на веб-сайті банку. Строк дії кредитного ліміту за кредитним договором становить 365 днів з моменту повідомлення банком про факт встановлення кредитного ліміту. 28 лютого 2024 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № НІ/11/16-Ф від 28.02.2024, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» зобов`язується передати (сплатити) АТ «ТАСКОМБАНК» суму фінансування, а АТ «ТАСКОМБАНК» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги за кредитними договорами, договорами поруки в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Відповідно до додатку № 1 до Договору факторингу № НІ/11/16-Ф від 28.02.2024 Реєстру прав вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 17904,58 грн, з яких: 9533,88 грн загальна заборгованість по тілу кредиту; 0,69 грн загальна заборгованість по відсоткам; 8370,01 грн загальна заборгованість по комісії; 0,00 грн пеня/штрафи. Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав свого зобов`язання, після відступлення права грошової вимоги не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 28.02.2024, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 2425250174 від 19.02.2021 в сумі 17904,58 грн. Ухвалою Згурівського районного суду Київської області від 02.10.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено відповідні строки для подання заяв по суті справи. Відповідач [PERSON] копію позовної заяви з додатками та ухвалу суду від 02.10.2024 про відкриття провадження отримав 24.10.2024 (відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення). Відзив на позовну заяву у встановлений строк не подав. Заява про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від нього не надходила. Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно з ч. 5\~ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи (ч. 8\~ст. 279 ЦПК України). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1). Згідно з ч. 3 ст.\~12\~та ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Принцип диспозитивності цивільного судочинства передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1\~ст. 13 ЦПК України). При цьому, згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України\~збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 2, 4 ст. 83 ЦПК України\~позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України\~позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема, зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності). Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України), а також електронними доказами, якими є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі (ч. 1\~ст. 100 ЦПК України). Відповідно до ч. 2, 3\~ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2, 4\~ст. 95 ЦПК України\~письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. На підставі ч. 3 ст. 100 ЦПК України, учасники справи мають право подати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. При цьому, паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. На підтвердження позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2425250174 від 19 лютого 2021 року позивач надав: - копію Кредитного договору № 2425250174 від 19.02.2021, сторони: ТОВ «ФК «ЦФР» та [PERSON] (а.с. 5); - копію Паспорта кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 5250174, підписаного [PERSON] 19.02.2021 (а.с 6); - копію Заяви-анкети на отримання послуг в ТОВ «ФК «ЦФР», підписаної [PERSON] 19.02.2021 (а.с. 7); - копію повідомлення ТОВ «ФК «ЦФР» про відступлення права вимоги на користь АТ «ТАСКОМБАНК», з яким [PERSON] ознайомився 19.02.2021 (а.с. 11); - розрахунок заборгованості за кредитним договором № 2425250174 від 19.02.2021 за період з 28.02.2024 по 31.07.2024, підписаний представником ТОВ «ФК «ЄАПБ» Москаленко М.С. та затверджений печаткою ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 12); - копію витягу з договору факторингу № НІ/11/16-Ф від 28.02.2024 між АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» (далі також договір факторингу) (а.с. 13-14); - копію акту прийому-передачі Реєстру Прав Вимоги за Договором факторингу №НІ/11/16-Ф від 28.02.2024 (а.с. 15); - витяг з Реєстру Прав Вимог до Договору факторингу № НІ/11/16-Ф від 28.02.2024, сформований та підписаний представником ТОВ «ФК «ЄАПБ» Москаленко М.С. 30.08.2024 та затверджений печаткою ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 16); - копію свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 17); - копію свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «ФК «ЄАПБ» з додатком (а.с. 18); - копію розпорядження від 23.03.2017 № 691 про видачу ТОВ «ФК «ЄАПБ» ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) (а.с. 19); - Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 20-21); - не засвідчену належним чином копію банківської ліцензії № 84 від 25.10.2011 ПАТ «ТАСкомбанк» на право надання банківських послуг, визначених частиною третьою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с. 22); - не засвідчену належним чином копію опису документів, що подаються заявником для проведення державної реєстрації АТ «ТАСКОМБАНК» (а.с. 23); - копію статуту ТОВ «ФК «ЄАПБ» (неповний текст) (а.с. 24-26); - копію протоколу № 41 Загальних зборів Засновників (Учасників) ТОВ «ФК «ЄАПБ» від 26.06.2014 про призначення генерального директора (а.с. 27); - копію наказу від 02.07.2014 № ФК125-к про призначення генерального директора ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с. 28); - копію довіреності від 07.12.2023 на представництво інтересів ТОВ «ФК «ЄАПБ» Москаленко М.С., строк дії по 31.12.2024 (а.с. 29). Будь-яких інших доказів на підтвердження існування заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором № 2425250174 від 19.02.2021 позивачем не надано. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільний кодекс України\~у статтях\~3,\~6,\~203,\~626,\~627\~визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до частини першої\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першої\~статті 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором (ч. 2\~ст. 631 ЦК України). Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2\~ст. 1054 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 3\~ст. 1054 ЦК України\~особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1\~ст. 1055 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 та 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. У частинах першій, третій\~статті 509 ЦК України\~вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. З досліджених письмових доказів по справі судом встановлено, що 19.02.2021 між ТОВ «ФК ЦФР» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено кредитний договір № 2425250174, за умовами якого кредитодавець зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Кредит надається позичальнику на наступних умовах: тип кредиту кредит, сума кредиту 19570,00 грн, строк, на який надається кредит 24. Позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах, передбачених в Паспорті кредиту № 5250174, який є невід`ємною частиною цього договору. У Паспорті кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 5250174 визначені основні умови кредитування з урахуванням побажань позичальника, які відповідають умовам, викладеним у кредитному договорі, зазначена інформація щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для позичальника, а саме: загальні витрати за кредитом 13733,51 грн, орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника за весь строк користування кредитом 32253,51 грн, реальна річна процентна ставка 68,98 %, а також визначений порядок повернення: кількість та розмір платежів, періодичність внесення (графік платежів). Кредитний договір № 2425250174 від 19.02.2021, Паспорт кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 5250174, а також Заява-анкета на отримання послуг в ТОВ «ФК «ЦФР» підписані відповідачем власноручно. На підставі п. 1.4 кредитного договору кредитодавець за дорученням позичальника мав би виплатити/сплатити за рахунок отриманого кредиту такі суми грошових коштів: 15000,00 грн на поточний рахунок [PERSON] ; 800,00 грн на рахунок ПАТ «Страхова компанія «ТАС» (страховий платіж за договором страхування № 2425250174-ЛО від 19.02.2021); 200,00 грн на рахунок ТОВ «ЦФР» (оплата за електронний ключ доступу до додатку «SUPPORT.UA»; 2520,00 грн на рахунок ПАТ «Страхова компанія «ТАС» (страховий платіж за договором страхування № 2425250174-С від 19.02.2021). В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року в справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту\~статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга\~статті 640 ЦК України\~передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір має консенсуальний характер, оскільки на відміну від договору позики набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов (ч. 1\~ст. 638 ЦК). Особливістю консенсуальної природи кредитного договору є те, що\~законом\~допускається одностороння відмова від надання або одержання кредиту за вже укладеним договором, що знайшло відображення, зокрема, у\~ст. 1056 ЦК України\~та ст.\~10,\~14,\~15 Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, з матеріалів справи вбачається і судом встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно уклав кредитний договір № 2425250174 від 19.02.2021 з ТОВ «ФК «ЦФР», умовами якого передбачалося надання кредитних коштів у розмірі 19570,00 грн. Проте, консенсуальна природа кредитного договору свідчить лише про те, що договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами, але, в той же час, не свідчить про те, що у позичальника автоматично виник обов`язок повернути кредит та сплатити проценти, у розмірі та на умовах зазначених в договорі, оскільки цей обов`язок є похідним від обов`язку кредитодавця надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором. Про це зазначено і в п. 1.1 кредитного договору № 2425250174 від 19.02.2021. Тобто, висуваючи вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором кредитор зобов`язаний довести належними, допустимими, достовірними та, у своїй сукупності і взаємозв`язку, достатніми доказами наявність такої заборгованості, зокрема, факт надання та отримання грошових коштів, а також розмір заборгованості. Верховний Суд у своїх постановах (зокрема, у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц) неодноразово зазначав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Зокрема, належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором/договором позики можуть бути виписки за картковими рахунками (по кредитному договору). Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого\~постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Проте, з досліджених доказів вбачається, що до позовної заяви позивачем не додано жодного доказу, який би підтверджував факт перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача, вказаний у кредитному договорі № 2425250174 від 19.02.2021, як зазначено в п. 1.4. кредитного договору. Тобто, позивач фактично не підтвердив належними та допустимими доказами факт виконання первісним кредитором ТОВ «ФК «ЦФР» зобов`язання щодо надання грошових коштів у сумі визначеній у п. 1.2 кредитного договору, а, відповідно, не підтвердив і факт виникнення у відповідача [PERSON] обов`язку повернути кредит, сплатити комісію та проценти, у розмірі та на умовах зазначених в цьому договорі, та права вимоги первісного кредитора за цим договором. До позовної заяви доданий розрахунок заборгованості за спірним договором, здійснений представником позивача [PERSON] . У розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2425250174 від 19.02.2021 за період з 28.02.2024 по 31.07.2024 зазначено, що на дату передачі права вимоги від АТ «ТАСКОМБАНК» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» (28.02.2024) загальна сума заборгованості [PERSON] складала 17904,58 грн, з яких: 9533,88 грн\~- сума загальної заборгованості за тілом кредиту, 0,69 грн\~- сума загальної заборгованості по відсоткам, 8370,01 грн\~- сума загальної заборгованості по комісії. Додаткових нарахувань після цієї дати не здійснювалось (а.с. 12). Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором створений самим позивачем та не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, наявність та розмір заборгованості. Зокрема, розрахунок не містить даних про суми коштів, що сплачені відповідачем в рахунок погашення заборгованості (за наявності), процентну(ні) ставку(и) за якою(ими) нараховувались проценти, період та підстави їх нарахування, наявність чи відсутність нарахувань за понадстрокове користування кредитними коштами, підстави нарахування комісії, наявність чи відсутність нарахувань неустойки тощо. Інформація зазначена в цьому розрахунку заборгованості, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] . Таким чином, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази існування та розміру заборгованості відповідача [PERSON] за кредитним договором № 2425250174 від 19.02.2021. У позовній заяві зазначено, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до відповідача на підставі договору факторингу № НІ/11/16-Ф від 28.02.2024, укладеного між АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ». Проте, як вбачається з досліджених судом доказів, кредитний договір № 2425250174 від 19.02.2021 [PERSON] уклав з ТОВ «ФК «ЦФР», а не з АТ «ТАСКОМБАНК». Згідно з ч. 1\~ст. 1077 ЦК України\~за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Частиною першою\~статті 1078 ЦК України\~встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно\~зі ст. 1080 ЦК України\~договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. На підтвердження існування в АТ «ТАСКОМБАНК» права вимоги до відповідача [PERSON] представник позивача до позовної заяви долучив повідомлення про відступлення прав вимоги, яке підписане 19.02.2021 представником ТОВ «ФК «ЦФР» Раковським Д.В. та позичальником Животком А.М. Зі змісту даного повідомлення вбачається, що ТОВ «ФК «ЦФР» повідомило [PERSON] про те, що права вимоги за кредитним договором № 2425250174 від 19.02.2021 будуть відступлені АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 (а.с. 11). Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Тобто відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. У статті 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у частині кредитора. За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Такі висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18. Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України). Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20). Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21). З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор. Таким чином, суд дійшов висновку, що згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-459цс17, яка є актуальною, що підтверджено ухвалою Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/33403/17 від 22 квітня 2021 року. Надана позивачем копія повідомлення про відступлення прав вимоги засвідчує лише намір первісного кредитора ТОВ «ФК «ЦФР» передати право вимоги за кредитним договором № 2425250174 від 19.02.2021 на користь АТ «ТАСКОМБАНК», а не факт такої передачі. В той же час, позивачем до позовної заяви не додано жодного належного, допустимого та достовірного доказу переходу права вимоги за кредитним договором № 2425250174 від 19.02.2021, укладеного між відповідачем [PERSON] та ТОВ «ФК «ЦФР» (первісним кредитором), до АТ «ТАСКОМБАНК». Зокрема, не додано копії Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016, укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «ТАСКОМБАНК», на який міститься посилання в повідомленні про відступлення права вимоги. На підтвердження того, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права вимоги до відповідача за кредитним договором № 2425250174 від 19.02.2021, позивач надає: копію витягу (як зазначає позивач у переліку додатків до позовної заяви) з договору факторингу; копію акту прийому-передачі реєстру прав вимоги за договором факторингу № НІ/11/16-Ф від 28.02.2024; витяг з реєстру прав вимог до договору факторингу НІ/11/16-Ф від 28.02.2024 та розрахунок заборгованості. Так, 28 лютого 2024 року між АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ТАСКОМБАНК» (клієнт) та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (фактор) укладено Договір факторингу № НІ/11/16-Ф, зі змісту якого вбачається, що в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, фактор зобов`язується передати (сплатити) клієнту суму фінансування, а клієнт зобов`язується відступити факторові права вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Перелік позичальників, підстави виникнення права вимоги до позичальників, сума боргу та інші дані зазначаються в реєстрі прав вимог, який формується згідно додатку № 1 та є невід`ємною частиною цього договору (а.с. 13-14 копія 1, 2, 3, 11 сторінок договору факторингу). В той же час, вивчивши копію так званого витягу з договору факторингу судом встановлено, що позивачем подано лише копії окремих аркушів договору факторингу № НІ/11/16-Ф від 28.02.2024, що не є витягом з документа в розумінні ч. 2\~ст. 95 ЦПК України, оскільки не відповідає вимогам щодо оформлення витягів з документів, встановлених чинним законодавством України. Також, належним чином засвідчені копії окремих аркушів договору факторингу не є належним чином засвідченою копією самого документа. З огляду на вищезазначене, суд не приймає надані позивачем копії окремих аркушів договору факторингу як належний, допустимий та достовірний доказ у розумінні\~ст. 77 - 79 ЦПК України. Позивачем до позовної заяви також додано Акт прийому-передачі Реєстру прав вимоги за договором факторингу № НІ/11/16-Ф від 28 лютого 2024 року, у якому зазначено, що клієнт передав, а фактор прийняв реєстр прав вимоги кількістю ( ), після чого, з урахуванням пункту 2.1. договору факторингу № НІ/11/16-Ф від 28.02.2024, від клієнта до фактора переходять права вимоги боргу від позичальників і фактор стає кредитором по відношенню до позичальників стосовно їх боргів. Загальна сума заборгованості складає ( ). (а.с. 15). Суд звертає увагу на те, що у договорі факторингу та акті прийому передачі реєстру прав вимоги до цього договору не вказано сум\~загальної суми\~прав вимоги,\~ціни продажу,\~загальної суми\~заборгованості. Не долучено до матеріалів позовної заяви і доказів виконання фактором грошового зобов`язання, а саме: доказів моменту надходження ціни продажу за відповідним реєстром прав вимоги на рахунок клієнта, що є моментом виконання фактором грошового зобов`язання. Відповідно до Витягу з Реєстру прав вимог від 28.02.2024 до Договору факторингу № НІ/11/16-Ф від 28 лютого 2024 року за [PERSON] за кредитним договором № 2425250174 від 19.02.2021 рахується загальна сума боргу в розмірі 17904,58 грн, з яких: 9533,88 грн загальна заборгованість по тілу кредиту, 0,69 грн загальна заборгованість по відсоткам, 8370,01 грн загальна заборгованість по комісії. При цьому даний витяг не підписано та не завірено печаткою другої сторони\~АТ «ТАСКОМБАНК». Фактично доданий витяг є документом, що надрукований позивачем та підписаний його представником Москаленко М.С. (а.с. 16). Такий доказ не відповідає, зокрема, вимогам щодо достовірності доказу, оскільки на підставі наданого позивачем витягу суд позбавлений можливості встановити дійсні обставини справи, а саме, чи дійсно право вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 2425250174 від 19.02.2021 передане від АТ «ТАСКОМБАНК» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» згідно з реєстром прав вимог до договору факторингу № НІ/11/16-Ф від 28.02.2024 року. Самого реєстру прав вимоги, з якого б вбачався перехід права вимоги за спірним кредитним договором, позивачем до суду не надано. Крім того, як зазначалось вище, наявність в АТ «ТАСКОМБАНК» права вимоги до відповідача за кредитним договором № 2425250174 від 19.02.2021 також не підтверджене жодним належним та допустимим доказом. Враховуючи все вищезазначене, суд дійшов висновку, що в позові ТОВ «ФК «ЄАПБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed