Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-07 00:00:00

Представник позивача адвокат Круць В.М. звернувся до суду з вищенаведеним позовом. Позов мотивує тим, що 01.08.1987 між сторонами укладено шлюб, який розірвано 13.09.2007 року. В період шлюбу сторонами набуто нерухоме майно, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а саме: Житловий будинок з належними господарськими будівлями та спорудами (домовлодіння) загальною площею 210, 5 м2 , житлова площа 86, 6 м2 . Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 23.02.2000 року, яке видане на підставі рішення виконавчого комітету Підмихайлівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області №11 від 29 січня 1999 року житловий будинок, що за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] . Однак, дане домоволодіння являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто позивача та відповідача. Вартість домоволодіння в цілому становить 220 000 грн. Станом на сьогодні у позивача існує необхідність документально оформити її право власності на 1\\2 частку спірного нерухомого майна та провести державну реєстрацію. Однак, сторони не дійшли згоди щодо вирішення даного питання у позасудовому порядку, отже позивач з метою захисту своїх прав вимушена звертатися до суду. З моменту розірвання шлюбу, у сторін не виникало спору щодо правового статусу майна, відповідач не заперечував та не оспорював право позивача на спірне нерухоме майно, крім того - позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Тому позивачка вважає, що початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Відтак, строк позовної давності не пропущено. Оскільки, сторони не домовились про порядок поділу нерухомого майна, а відповідач не погоджується добровільно здійснити поділ майна, то виходячи з принципу рівності часток, як такі, що набуті ними за час шлюбу, [PERSON] просить суд визнати нерухоме майно: житловий будинок з належними господарськими будівлями та спорудами (домовлодіння) загальною площею 210,5м2 , житлова площа 86,6 м2 , що за адресою [ADDRESS] .спільною сумісною власністю подружжя, у порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] права власності на житловий будинок з належними господарськими будівлями та спорудами (домовлодіння) загальною площею 210, 5 м2 , житлова площа 86, 6 м2 , що за адресою [ADDRESS] та у порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] права власності на житловий будинок з належними господарськими будівлями та спорудами (домовлодіння) загальною площею 210, 5 м2 , житлова площа 86, 6 м2 , що за адресою [ADDRESS] , а також вирішити питання розподілу судових витрат. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31.10.2024 відкрито спрощене позовне провадження, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, що підтверджують заперечення проти позову. У строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачем не надано відзиву на позов без поважних причин, тобто своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористався, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до вимог ч. 8\~ст. 178 ЦПК України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що 01.08.1987 між сторонами укладено шлюб (а.с. 5). В період шлюбу сторонами набуте нерухоме майно, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а саме житловий будинок з належними господарськими будівлями та спорудами (домовлодіння) загальною площею 210, 5 м2 , житлова площа 86, 6 м2 , що за адресою [ADDRESS] . Так, згідно рішення виконавчого комітету Підмихайлівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області №11 від 29 січня 1999 року «Про прийняття в експлуатацію новозбудованого житлового будинку та оформлення права власності на даний будинок [PERSON] » виконком сільської ради вирішив: прийняти в експлуатацію новозбудований житловий будинок жителя [ADDRESS] [PERSON] , дати дозвіл оформити право власності на будинковолодіння [ADDRESS] за гр. [PERSON] в цілому, просити Івано-Франківське ОБТІ видати свідоцтво про право власності на будинковолодіння [ADDRESS] гр. [PERSON] (а.с.24). Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 23.02.2000 року,яке видане на підставі рішення виконавчого комітету Підмихайлівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області №11 від 29 січня 1999 року житловий будинок, що за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.25). При цьому, позивач зазначає, що дане домоволодіння являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто [PERSON] та [PERSON] . Згідно Звіту про незалежну оцінку ТОВ «Кабінет оцінки «БРАЄР» від 22.10.2024 р. вартість домоволодіння - житлового будинку з належними господарськими будівлями та спорудами (домовлодіння) загальною площею 210, 5 м2 , житлова площа 86, 6 м2 , що за адресою [ADDRESS] в цілому становить 220 000 грн. (а.с.26-29). У відповідності до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 09.07.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 13.09.2007 року, про що свідчить актовий запис №92. Після державної реєстрації розірвання шлюбу присвоєно прізвище позивачці - [PERSON] (а.с.6). Представник позивача зазначає, що сторони не домовились про порядок поділу нерухомого майна, а відповідач не погоджується добровільно здійснити поділ майна. Будь-які матеріали, які б спростували наведені факти матеріали справи не містять. За правилами ст.ст.\~57,\~60,\~65,\~70 Сімейного кодексу України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма\~статті 368 ЦК України. Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на їх кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1\~ст. 70 Сімейного кодексу України\~та ч. 2\~ст. 372 Цивільного кодексу України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Дані про наявність шлюбного договору матеріали справи не містять. Щодо строку звернення до суду з позовом суд зазначає наступне, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 4 липня2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18). З моменту розірвання шлюбу, у сторін не виникало спору щодо правового статусу майна, відповідач не заперечував та не оспорював право позивача на спірне нерухоме майно, крім того - позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить довідка витяг з реєстру Новицької територіальної громади від 14.02.2024 року за № 2024/001570202 (а.с.34). Відтак, строк позовної давності не пропущено. Враховуючи здобуті у судовому засіданні докази, суд вважає, що підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя не має, тому частки кожного із подружжя є рівними.\~За таких обставин позов слід задоволити у повному обсязі. Розподіл судових витрат між сторонами. За змістом\~статті 15 ЦПК України\~учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до\~Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій\~статті 62 ЦПК України. Відповідно до пункту 4\~статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої\~статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої\~статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Види адвокатської діяльності визначені у\~статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої\~статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається у такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України) 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Відповідно до частин першої та другої\~статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з частиною третьою\~статті 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої\~статті 137 ЦПК України\~слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини третьої\~статті 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята\~статті 137 ЦПК України). Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)). Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved