Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-24 00:00:00

В червні позивачка звернулася до Ковельського міськрайонного суду Волинської області з позовною заявою, в якій просить стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2000 гривень щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття та аліменти на її утримання в розмірі 2000 гривень щомісячно з моменту подачі позову і до досягнення дитиною, [PERSON] , [INFO] , трьох річного віку. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з відповідачем у справі перебували у шлюбі, який на даний час розірвано. [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Фактично з березня 2024 року позивачка з двома спільними дітьми проживає окремо від відповідача, діти знаходяться на повному її утриманні. Відповідач в добровільному порядку кошти на утримання дітей не надає, рішення суду від 21.03.2023 про стягнення аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , не виконує. На даний час відповідачка не може влаштуватися на роботу, оскільки здійснює догляд за 9-ти місячним сином, а тому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] та на її утримання. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22.07.2024 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. 22.08.2024 судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді у щорічній відпустці. 26.09.2024 судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою учасників справи. 05.11.2024, 03.12.2024 судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді у щорічній відпустці. В судовому засіданні позивачка та її представниця позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач до судового засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Виходячи з наведеного вище, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів у відповідності до вимог ст.ст. 280-281 ЦПК України. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видане 04.10.2023 Ковельським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05.05.2023 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно із ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину визначається Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік. Таким чином, з урахуванням рівного обов`язку батьків по утриманню дітей, а також об`єктивною потребою малолітньої дитини сторін у забезпеченні належного матеріального утримання для дитини відповідного віку, суд вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню та стягує з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання малолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень, щомісячно, враховуючи, що вказаний розмір аліментів не є меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів у межах сплати платежу за один місяць. Статтею 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позов пред`явлено до суду 13.06.2024. Щодо вимоги позивачки про стягнення аліментів на її утримання в розмірі 2000 гривень щомісячно з моменту подачі позову і до досягнення дитиною, [PERSON] , [INFO] , трьох річного віку, суд зазначає наступне. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може змінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини, і застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки є сталими і сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц та від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц. Зокрема, у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Відповідно до ч. 1 ст. 76 СК України, передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Відповідно до ч. 4 ст. 76 СК України, якщо у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. Враховуючи, що даний позов подано до суду 13.06.2024, рішення про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили 06.06.2023, спільна дитина сторін - [PERSON] , [INFO] , не досяг трирічного віку, виховується позивачкою, у зв`язку з чим вона позбавлена можливості працевлаштуватись та потребує матеріальної допомоги, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на корить позивачки аліменти на її утримання в розмірі 2000 гривень, щомісячно починаючи з 13.06.2024 і до 06.06.2026 ( в межах трирічного строку від дня розірвання шлюбу). Згідно зі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати з сплати судового збору в розмірі 2422 грн 40 коп (за вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини 1211,20 грн та за вимогу про стягнення аліментів на утримання матері дитини 1211,20 грн.)

Outcome: partial