Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що 09.11.2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/1046/82/0471266. Надалі, за відповідними договорами факторингу укладеними із первісним кредитором, позивач набув право вимоги за зазначеним кредитним договором. Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання по погашенню кредитів та сплаті відсотків за наведеним кредитним договором не виконує, у нього виникла заборгованість за кредитом, що порушує права позивача, у зв`язку із чим позивач просить стягнути із відповідача на свою користь заборгованість в загальному розмірі 148 097 гривень 22 копійки (а.с. 1 3). Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Відповідачкою надано суду відзив на позов, у якому вона просить відмовити в задоволенні позову та зазначив про те, що вона не отримувала повідомлень про невиконання умов кредитного договору, відступлення права вимоги за кредитним договором відбулося із суттєвим порушенням діючого законодавства, у позивача відсутні підстави вимоги дострокового повернення кредиту, позивачем не надано обґрунтованих розрахунків суми заборгованості та не обґрунтовано розмір судових витрат (а.с. 66 70). Також, відповідачкою надано суду письмові пояснення, які є аналогічними за змістом до відзиву на позов, із наведенням деяких додаткових обґрунтувань своїх заперечень (а.с. 73 78). Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 09.11.2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і [PERSON] укладено кредитний договір № 014/1046/82/0471266 за умовами якого товариство надало відповідачу кредит у вигляді кредитного ліміту в сумі 72\~648 гривень 62 копійки на строк 72 місяці із процентною ставкою 35,30 % річних (а.с. 5 7, 7 на звороті 8, 8 на звороті 9, 9 на звороті 10, 10 на звороті 11, 12, 12 на звороті). Факт отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними підтверджується випискою до вказаному кредитному договору (а.с. 13 20). Надалі, позивач уклав відповідні договори відступлення прав вимоги із вказаним кредитором відповідача за наведеним кредитним договором, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги за кредитними зобов`язаннями відповідача по укладеному договору кредиту. Зокрема, за договором відступлення права вимоги № 114/2-48 від 21.02.2022 року укладеним між АТ «Райффайзен Банк» і ТОВ «Вердикт капітал», до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором відповідача № 014/1046/82/0471266 від 09.11.2018 року (а.с. 25 26, 27 28, 29, 30). Потім, за договором № 10-01/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 року укладеним між ТОВ «Вердикт капітал» і ТОВ «Коллект центр», до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором відповідача № 014/1046/82/0471266 від 09.11.2018 року (а.с. 31 33, 33 на звороті, 34 35, 36). Під час розгляду справи встановлено, що відповідач не виконує свої зобов`язання перед позивачем за наведеним кредитним договором по якому позивач набув право вимоги від кредитора. Із наданих позивачем на підтвердження своїх вимог розрахунків заборгованості вбачається, що станом на 10.01.2023 року відповідач має заборгованість за вказаним договором на загальну суму 148 097 гривень 22 копійок, з яких: заборгованість за тілом кредиту 64\~483 гривні 34 копійки, заборгованість за відсотками на дату відступлення 55\~300 гривень 93 копійки та заборгованість нарахована після відступлення права вимоги 28\~312 гривень 95 копійок (а.с. 21, 22, 23, 24). Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За нормами статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення\~ параграфа 1\~ глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини 1 і 2). В пункті 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», судам роз`яснено, що договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Положення статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ статті 625\~ цього Кодексу; якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України). Положення статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Таким чином, оскільки відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплатити процентів у строки передбачені наведеним кредитним договором, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором. Одночасно, суд відхиляє та не приймає до уваги усі викладені за змістом відзиву на позов заперечення відповідачки, оскільки вони не спростовують факту отримання нею кредитних коштів та розміру кредитної заборгованості. Зокрема, факт неотримання відповідачкою повідомлень про невиконання умов кредитного договору, не звільняє її від обов`язку виконання кредитних зобов`язань. Також, факт отримання відповідачкою кредитних коштів за вказаним кредитним договором належним чином і достовірно підтверджується доданими до позову письмовими доказами, а тому суд критично оцінює заперечення відповідачки про те, що позивачем не надано обґрунтованих розрахунків суми заборгованості та відповідачкою погашено кредитну заборгованість в загальній сумі 118\~375 гривень 19 копійок. Крім того, суд вважає безпідставними заперечення відповідачки стосовно того, що відступлення права вимоги за кредитним договором відбулося із суттєвим порушенням діючого законодавства, оскільки норма частини третьої статті 18 Закону України «Про споживче кредитування» (на порушення якої посилається відповідачка) передбачає, що до нового кредитора переходять передбачені цим законом зобов`язання кредитодавця, зокрема щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимоги щодо етичної поведінки); новий кредитор не має права залучати колекторську компанію до врегулювання простроченої заборгованості, якщо умовами договору про споживчий кредит, за яким набуто право вимоги, не передбачено таке право кредитодавця. Натомість, у суду відсутні відомості про те, що новий кредитор залучив колекторську компанію до врегулювання простроченої заборгованості. При цьому, норма частини першої статті 18 Закону України «Про споживче кредитування» (на яку також посилається відповідачка), не скасовує відступлення права вимоги якщо кредитодавець, який відступив право вимоги за договором про споживчий кредит новому кредитору, не виконав свій обов`язок протягом 10 робочих днів з дати відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит новому кредитору, повідомити споживача у спосіб, визначений частиною першою статті 25 цього закону та передбачений договором про споживчий кредит, про такий факт та про передачу персональних даних споживача, а також надати інформацію про нового кредитора або колекторську компанію відповідно (найменування, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, місцезнаходження, інформацію для здійснення зв`язку - номер телефону, адресу, адресу електронної пошти). Серед іншого, відповідачка не просить суд зменшити розмір судових витрат. За таких обставин, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. Воднораз, обґрунтовуючи дане судове рішення, суд керується нормою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно із яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно із нормою частини першої статті 13 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За подачу даного позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 3\~028 гривень 00 копійок, що підтверджується платіжною інструкцією № 0427950081 від 19 квітня 2024 року (а.с. 4). Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Зокрема, разом із позовом надано суду договір № 02-01/2023 про надання правової допомоги від 02 січня 2023 року із прас-листом, платіжною інструкцією № 0421260000 від 15 березня 2024 року, заявкою на надання юридичної допомоги № 84 від 01 березня 2024 року та витяг з акту № 4 від 08 березня 2024 року, з яких вбачається, що позивачем сплачено вартість правових послуг у даній справі в загальній сумі 25 000 гривень 00 копійок (а.с. 47 на звороті 48, 49, 50, 51, 52). Як наслідок, на підставі пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору та витрат на правову допомогу слід покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved