Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-26 00:00:00

Представник позивача Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 529225,59 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 12.12.2019 між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено угоду про надання споживчого кредиту № 500899993, відповідно до умов якої банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші платежі. Договором передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов договору він зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 календарних днів з дня отримання від банку інформації. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість. З метою досудового врегулювання спору на адресу позичальника було направлено досудову вимогу, яку відповідачка залишила без реагування. Вказує, що згідно розрахунку заборгованості: загальна сума заборгованості станом на 25.07.2023 року - 529 225,59 грн. , з яких 440 236,83 грн - заборгованість по тілу кредиту, 87 788,76 грн - заборгованість по відсотках, 1 200,00 грн -заборгованість по штрафам. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.09.2024 року відкрито провадження у цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Також вказаною ухвалою відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 11.11.2024 року через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача [PERSON] - адвоката Ракущинця А.А. надійшов відзив, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи свою позицію тим, що на вказані правовідносини не поширюються положення ст. 207 ЦК України, а відтак договір, про стягнення суми якого подано позов вважає нікчемним. Стверджує, що якщо банк не зможе довести, що він вручив кредитний договір відповідно до вимог Закону позичальнику, цей договір вважається нікчемним. Тому, навіть якщо банк доведе факт видачі кредиту, сплачені позичальником кошти в розмірі 78006,57 грн. слід зарахувати в погашення тіла кредиту. Зазначає, що як вказує позивач, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконував, унаслідок чого виникла заборгованість. Однак жодним документом це не доводить. Як і видача кредиту, так і рух коштів по рахунку надані позивачем документи не є копіями оригіналів документів, а є тільки роздрукованими проектами документів без підпису посадової особи. Стверджує, що Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Долучені матеріали не є первинними бухгалтерськими документами в силу відсутності усіх обов`язкових реквізитів, а також в силу невідповідності часу їх створення часу здійснення господарської операції. Відповідно до вимог ЦПК України додані роздруківки не є засобами доказування факту заборгованості по кредиту, відсотках, пені. Вказує, що існують встановлені Законом обмеження до вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором достроково, у зв`язку з чим вважає, що таке право кредитодавця не підлягає до захисту в судовому порядку до закінчення воєнного стану, оскільки строк дії договору до 12.12.2026. Окрім цього, стверджує, що на вказані правовідносини не поширюються положення ст. 634 Цивільного кодексу України. Представник позивача в судове засідання, яке призначено на 27.12.2024 не з`явився, про розгляд справи повідомлений судом належним чином, у судовому засіданні 19.12.2024. У попередньому судовому засіданні просив позов задоволити з підстав викладених у позові. Разом з тим не наполягав на задоволенні вимог про стягнення штрафу у випадку якщо суд не знайде підстав для їх задоволення. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Ракущинець А.А. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у відзиві, окрім того зазначив, що на сайті банку викладена перша редакція Тарифів та Умов від 20.01.2019 року. Вказав, що згідно п.5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» договір є нікчемним. Посилання на сайт банку не є належним доказом того, що сторони досягли згоди щодо всіх умов договору. Стверджував, що строк повернення кредиту до 2026 року, а дострокове повернення не передбачено. Вказував, що відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік» роздруківки не є первинним документами на підтвердження заборгованості. Зазначив, що на період дії воєнного стану, згідно ЗУ «Про споживче кредитування» споживач звільняється за прострочення заборгованості. Відповідачка в судовому засідання підтримала думку свого захисника. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.2 ст. 1054 та ч.2 ст. 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 640 ПК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч. 1 ст. 641 ЦК України). Згідно ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. У ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання, а в ч.1 ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Стаття 1054 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно із ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Відповідно до ч. 2 ст.1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Судом встановлено, що 12 грудня 2019 року між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк» укладено угоду про надання споживчого кредиту. Угода укладена шляхом акцептування банком оферти позичальника № 500899993 від 12.12.2019 року, якою він запропонував укласти угоду про надання споживчого кредиту. Підставою для угоди є договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», що укладений між ним та банком. У вказаній оферті зазначені умови споживчого кредиту: сума кредиту становить 441780,93 грн, процентна ставка 23,00%, тип ставки фіксована. Строк кредиту 84 місяців, дата повернення кредиту 12.12.2026 року. Кредит надається позичальнику для: повернення заборгованості за кредитним договором 501098479 від 27.12.2018 року у розмірі 441780,93 грн, спосіб видачі - переказ коштів на рахунок, відкритий в АТ «Альфа-Банк». Підписанням оферти [PERSON] засвідчила отримання всієї інформації про умови кредитування. В свою чергу банк прийняв пропозицію на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500899993 від 12.12.2019 року на визначених офертою умовах. Згідно інформації, викладеної в акцепті, угода вважається укладеною та набуває чинності з моменту підписання банком акцепту та надання кредиту відповідно до умов угоди та договору. Як вбачається із меморіального ордеру №962792 від 12.12.2019 року та виписок по особових рахунках з 12.12.2019 по 25.07.2023, сформованих 25.07.2023 року АТ «Сенс банк», [PERSON] перераховано кошти у сумі 441780,93 грн, призначення платежу: надання кредиту за кредитним договором №500899993 від 12.12.2019, перерахування коштів за кредитним договором № 501098479 від 27.12.2018. 01 грудня 2022 року змінено найменування АТ «Альфа Банк» на АТ «Сенс Банк», що підтверджується витягом з державного реєстру банків, наданим Національним банком України від 02 грудня 2022 року щодо АТ «Сенс Банк». Згідно з розрахунком заборгованості за кредитом у гривні, станом на 25.07.2023 року загальна заборгованість згідно кредитного договору №500899993 від 12.12.2019, з врахуванням часткового погашення заборгованості, становить 529225,59 грн, а саме: 440236,83 грн - заборгованість за кредитом, 87788,76 - заборгованість по відсотках, 1200 - по штрафах. З виписок по особових рахунках відповідачки вбачається, що на виконання умов договору нею було здійснено проплат на загальну суму 78006,57 грн, з них на погашення тіла кредиту зараховано 1544,10 грн, а на погашення процентів - 764462,47 грн. 04.07.2023 року Банк надіслав відповідачці досудову вимогу про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором протягом 30 календарних днів з дня отримання вимоги, але не пізніше 35 календарних днів з моменту її надсилання, проте вимоги банку відповідачка не виконала. Відтак, суд дійшов висновку про те, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами кредитного договору №500899993 від 12.12.2019, Банк здійснив перерахування [PERSON] кредитних коштів, тому цей договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином, позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором. Однак, позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість. Суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20). Суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку оспорювався чи визнавався недійсним. Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення ст. 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Суд також враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що договір підписаний відповідачкою власноручно у встановленому законом порядку нею оспорювався чи визнавався недійсним. Слід зауважити, що за час користування особовим рахунком відповідачка періодично здійснювала погашення кредитного ліміту, що відображено у виписці по особовому рахунку. Суд звертає увагу на те, що належними доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Згідно з правовими висновками, наведеними в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168 св 21) виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Щодо твердження представника відповідача, що виписки, додані позивачем, не відповідає вимогам до первинних бухгалтерських документів передбачених ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», то суд зазначає наступне. Відповідно до пунктів 57-62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженою постановою Правління НБУ №75 від 04.07.2018, інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного первинного документа (паперового або електронного). Особові рахунки з регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Таким чином доводи представника відповідачки, викладені у відзиві на позовну заяву щодо неналежності доказів є необґрунтованими та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами. В даному випадку при зверненні до суду з позовом позивачем АТ «Сенс банк», як зазначалося вище, було надано меморіальний ордер №962792 від 12.12.2019 року та виписки по особових рахунках з 12.12.2019 по 25.07.2023, сформованих 25.07.2023 року АТ «Сенс банк», згідно яких [PERSON] перераховано кошти у сумі 441780,93 грн, призначення платежу: надання кредиту за кредитним договором №500899993 від 12.12.2019, перерахування коштів за кредитним договором № 501098479 від 27.12.2018. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів та момент їх отримання підтверджується матеріалами справи, а заперечення сторони відповідача щодо отримання кредиту судом відхиляється. Окрім того, із наданих АТ «Сенс банк» розрахунку заборгованості та виписок по особових рахунках вбачається, що відповідач здійснив на користь кредитодавця часткову оплату за кредитним договором, що додатково підтверджує наявність згоди відповідача на укладення кредитного договору, оскільки відповідач певний час виконував його умови. За обставинами справи установлено факт прострочення позичальником [PERSON] зобов`язань щодо здійснення щомісячних платежів на погашення кредиту та сплати процентів, що кореспондує праву банку як кредитодавцю вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати нарахованих процентів. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (частина перша статті 625 ЦК України). Всі інші доводи та заперечення відповідача розглянуті та відхилені, як такі, які не спростовують висновків суду. Відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу на спростування доводів позовної заяви та підтвердження своїх заперечень. За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: partial