Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-13 00:00:00

До Звенигородського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява, в якій позивач [PERSON] ставить питання про позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] , [INFO] , щодо його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову позивач зазначає, що [PERSON] не виконує батьківських обов`язків, передбачених ст. 150 Сімейного кодексу України з 2023 року, не навідує дочку, не піклується про життя та здоров`я, не цікавиться донькою, її фізичним духовним моральним розвитком, не забезпечує матеріально та не бере участі в утриманні дитини, фактично покинув дитину. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 15.10.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду 05.11.2024 закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Терещенко Р.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Багачевської міської ради в судове засідання не з`явився. Надав суду заяву про розгляд справи без участі представника з урахуванням наявних в справі матеріалів. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час та дату неодноразово повідомлявся належним чином за усіма відомими суду адресами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В силу ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає за можливе розгляд справи провести за відсутності осіб, які беруть участь у справі, але не з`явилися в судове засідання без поважних причин, на підставі письмових документів. Суд, вивчивши матеріали справи та подані сторонами докази, встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 22.07.2022 у виконавчому комітеті Вишневої міської ради Бучанського району Київської області актовий запис № 257. В період спільного проживання в зареєстрованому шлюбі у сторін народилася дочка [PERSON] [INFO] . Спільне проживання [PERSON] та [PERSON] припинили. Згідно з рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 29.04.2023 з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку. Згідно з рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 18.06.2024 шлюб між сторонами розірвано. Малолітня [PERSON] залишилася на повному утриманні матері - [PERSON] , батько - [PERSON] самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, вимог закону не виконує, участі в утриманні доньки не приймає, коштів не надає, з дитиною не спілкується. На даний час заборгованість по аліментах становить 45 866,00 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості від 02.09.2024 № 26.1-44/48061. Позивачка [PERSON] приймає активну участь у вихованні доньки, піклується про неї, створила всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку, задовольняє гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Нею створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини, що підтверджується доданим актом обстеження житлово-побутових умов від 27.09.2024. З моменту народження дочки та до цього часу батько життям дитини не цікавився, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватися та приймати участь у вихованні дитини. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дочки, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», що підтверджується висновком органу опіки та піклування Багачевської міської ради Черкаської області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно своєї доньки [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні позивач та її уповноважений представник зазначили, що у грудні 2024 року перед [PERSON] дитину навідала бабуся - мати відповідача, спілкувалася, грала з дівчинкою кілька годин. Разом з бабусею з`явився й відповідач, перешкод у доступі до дитини позивач не чинила, проте, [PERSON] інтересу до дитини не виявляв, не приніс їй подарунків, не надав матеріальної або іншої підтримки, вів себе пасивно, не спілкувався та не брав участі в іграх з дочкою. Дитина називає його «дядя», не усвідомлює, що це її батько, теплих та рідних стосунків між батьком та дочкою не існує. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що тісно спілкується із позивачкою, вони є давніми подругами, їй відомі обставини знайомства та спільного проживання [PERSON] , народження у них спільної доньки. Підтвердила ті обставини, що батько [PERSON] з народження не цікавився дитиною, вважав, що «поки що їй батько не потрібен», участі в утриманні та вихованні [PERSON] не приймав, втратив інтерес до сім`ї, жив своїм життям. Дитина не знає, що таке батько, відноситься до [PERSON] як до чужої людини. Натомість мати робить все можливе для забезпечення нормального життя та розвитку дитини. Виходячи із встановлених у справі обставин, підтверджених перерахованими вище документальними доказами та поясненнями учасників справи, наданими в судовому засіданні, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст. 150 та ст. 180 Сімейного кодексу України кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей та несуть відповідальність за невиконання батьківських обов`язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України правовою підставою позбавлення батьківських прав матері, батька є ухилення їх від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п.п.15, 16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» від 18.12.2008 ( заява №39948/06) право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини", N 46544/99, п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини", [GC], N 31871/96, п. 66, ЄС/7/72003-VIII). Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин ("Ньяоре проти Франції", N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Враховуючи наявні у справі достатні та переконливі докази суд переконаний, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не опікується ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан його здоров`я, хоча зобов`язаний це робити, тобто зухвало ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання та утримання дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем не заявлено клопотання про стягнення судових витрат на її користь. Відтак судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: approved