Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який обґрунтований тим, що приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. вчинено виконавчий напис №26659 від 20 травня 2021 року, на підставі якого постановою приватного виконавця виконавчого округу Запорізької обл. Чубаревим О.О. від 07.07.2021 відкрито виконавче провадження №66007034. В результаті вчинення виконавчих дій з заробітної плати позивачки на підставі постанови приватного виконавця. утримано та перераховано стягувачу 21\~304,03 грн.. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.04.2024 у справі № 336/13337/23 задоволений позов [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Якименко Андрій Олександрович, приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна. Матеріали ВП №66007034 передані приватному виконавцю Якименко А.О.. 20.05.2024 приватним виконавцем Якименко А.О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №66007034, якою виконавче провадження з примусового виконання вищезазначеного виконавчого напису нотаріуса, припинено чинність арештів, накладених на майно та кошти боржника, припинено розшук майна боржника, припинено відрахування із доходу боржника [PERSON] .. З урахуванням наведеного, позивач, намагаючись у позасудовий спосіб врегулювати правовідносини, звернулась до приватного виконавця з пропозицією про добровільне повернення коштів, стягнутих за скасованим виконавчим написом. Однак, вимога позивачки щодо повернення коштів у добровільний спосіб залишена частково без задоволення. Посилаючись на викладені обставини, просить стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» на її користь 23\~116,23 грн., з яких: 21\~304,03 грн. - безпідставно стягнуті грошові кошти за скасованим виконавчим написом; 1 422,20 грн. - інфляційні втрати; 490 грн.- 3 % річних, стягнути з приватного виконавця Якименко А.О. 963,50 грн. безпідставно стягнутих витрат виконавчого провадження; стягнути з приватного виконавця Чубарева О.О. 723,26 безпідставно стягнуту основну винагороду та судові витрати в сумі 4 601,20 грн., які складаються з судового збору -1211,20 грн., 90 грн. - вартість поштових послуг та витрати на правничу допомогу - 3300 грн.. Ухвалою судді Шевченківського від 31.07.2024 р. відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» надав відзив на позовну заяву, в якій заперечує проти задоволення позову, окрім того вважає витрати на правову допомогу занадто завищеними. Від представника відповідача приватного виконавця Якименко А.О., адвоката Юхименко Ю.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення вимог, оскільки приватний виконавець діяв відповідно до вимог законодавства, його дії не були оскаржені, також вважає витрати на правову допомогу занадто завищеними. Відповідач приватний виконавець Чубарев О.О. належним чином повідомлений про місце, дату та час розгляду справи, своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. Клопотань від учасників справи не надходило. Судом встановлено,\~що в\~провадженні приватного\~виконавця виконавчого\~округу Запорізької обл. Якименка А.О. перебувало виконавче провадження № 66007034 з примусового виконання виконавчого напису № 26659, виданого 20.05.2021 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. про стягнення з боржника [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» заборгованості в розмірі 21\~977,00 грн. (а.с.19). В ході здійснення виконавчого провадження постановою приватного виконавця від 16.10.2023 накладено арешт на кошти боржника (а.с.23). Постановою приватного виконавця від 16.07.2021 звернено стягнення на доходи боржника [PERSON] , а саме на заробітну плату (а.с.20). Згідно з\~відповіді приватного\~виконавця Якименко\~А.О.№76823\~від 23.05.2024\~станом на\~23.05.2024\~року в\~межах виконавчого\~провадження №\~66007034\~з доходів\~боржника стягнуто\~кошти на\~загальну суму\~24397,96\~грн.\~Згідно розподілу,\~здійсненого приватним\~виконавцем на\~суму 24397,96\~грн.,\~з даних\~коштів перераховано:\~963,50\~грн.\~-\~в рахунок\~сплати витрат\~виконавчого провадження;\~21304,03\~грн.\~-\~в рахунок\~сплати заборгованості\~за виконавчим\~провадженням та\~перераховано на\~рахунок стягувана;\~723,26\~грн.\~-\~в рахунок\~сплати основної\~винагороди приватного\~виконавця на\~рахунок приватного\~виконавця виконавчого\~округу Запорізької\~області Чубарева\~Олександра Олександровича;\~1407,17\~грн.\~-\~в рахунок\~сплати основної\~винагороди приватного\~виконавця на\~рахунок приватного\~виконавця виконавчого\~округу Запорізької\~області Якименко\~Андрія Олександровича. Кошти стягнуті приватним виконавцем Виконавчого округу Запорізької області Чубаревим Олександром Олександровичем в рахунок погашення основної винагороди, приватним виконавцем Якименком Андрієм Олександровичем повернути неможливо, у зв`язку із відсутністю суми 723,26 грн. на депозитному рахунку Якименка А.О. Враховуючи отриману копію рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2024 року по справі № 336/13337/23 згідно якого визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 26659, виданий 20.05.2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк Оленою Василівною про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Онлайн Фінанс» в розмірі 21977,00 грн. виконавче провадження № 66007034 завершено на підставі п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», повідомлено, що стягнутий виконавчий збір/основна винагорода приватного виконавця повертається боржнику на рахунок згідно звернення. (а.с.30-31). Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/13337/23 від 04.04.2024 позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Якименко Андрій Олександрович, приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, - задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 20 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною зареєстрованого в реєстрі за № 26659 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» заборгованості за кредитним договором № 429429662 від 30 вересня 2019 року в сумі 21977,00 грн., укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка Фінансова Допомога» правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 64 від 04 лютого 2020 року є Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 05/0820-01 від 05.08.2020 року, реєстр прав вимоги № 4 від 09.04.2021 року є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс». (а.с.10-18). Постановою приватного виконавця Якименко А.О. виконавче провадження № 66007034 закінчено на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/13337/23 від 04.04.2024 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (а.с.29). Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст.1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Судове рішення про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового рішення правова підстава вважається такою, що відпала. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі №910/16664/18, від 08 вересня 2021 року справа №201/6498/20. Також Верховний Суд у постанові від 08 вересня 2021 року по справі №206/2212/18 зазначив, що аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Оскільки під час виконання приватним виконавцем виконавчого напису нотаріуса з позивача утримано грошові кошти в сумі 21\~304,03 грн., зазначені грошові кошти є безпідставно набутим майном та підлягають поверненню позивачу. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення безпідставно набутих коштів підлягають задоволенню в сумі 21\~304,03 грн.. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 20.05.2021 по 24.02.2022, суд прийшов до наступного. Згідно з ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Відповідно до ст. 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26)). Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 (справа № 910/10156/17), від 16.05.2018 (справа № 686/21962/15-ц) суд касаційної інстанції застосував до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК і навів правовий висновок про те, що у наведеній нормі визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 (справа № 910/1238/17) роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 6.20). Таким чином, Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною другою статті 625 ЦК України. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано розрахунок 3% річних, пені та інфляційних втрат за період з 20.05.2021 по 24.02.2022 на сум 490 грн. 3% річних, а також інфляційних втрат на суму 1422,20 грн. З листа приватного виконавця вбачається, що зазначена у розрахунку сума боргу це грошові кошти, які були списані за виконавчим документом, між тим, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/13337/23, яким визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 26659, вчинений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. винесено 04.04.2024, набрало законної сили 07.05.2024. Таким чином, грошові кошти в сумі 21\~304,03 грн, стягнуті за відповідним виконавчим написом до набрання законної сили рішенням суду (07.05.2024), яким виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. Крім того, позивач не зазначає, чи вирішувалось це питання з метою досудового врегулювання спору, чи звертався з вимогою про добровільне повернення коштів, стягнутих за скасованим виконавчим написом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат за зазначені позивачем періоди з 20.05.2021 по 24.02.2022 задоволенню не підлягають. Щодо позовних\~вимог про\~стягнення на\~користь позивача з приватного виконавця Якименка Андрія Олександровича на користь 963,50 грн. витрат виконавчого провадження та з приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Чубарева О.О. безпідставно стягнуто основної винагороди у ВП № 66007034, суд зазначає наступне. Як встановлено судом, витрати виконавчого провадження (963,50 грн.) та основна винагорода приватного виконавця (723,26 грн.) в межах виконавчого провадження № 66184805 стягнуті на підставі відповідних постанов приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Якименка Андрія Олександровича та приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Чубарева Олександра Олександровича. Зазначені постанови приватного виконавця не оскаржувалися позивачем в порядку, встановленому чинним законодавством, не скасовані та дії приватного виконавця щодо винесення зазначених постанов не визнавалися протиправними. При здійсненні своїх повноважень як державні, так і приватні виконавці керуються Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Згідно з п. 1 ч. ч. 1, 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець починає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача примусове виконання рішення. Приписами ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, - встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та веденням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Частиною 7 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). У даному випадку стягнення з позивача на користь приватного виконавця грошових коштів, пов`язане зі здійсненням приватним виконавцем примусового виконання виконавчого документа та відповідає нормам ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження». Підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження». Суду не надано підтверджень, що будь-які дії чи бездіяльність приватного виконавця під час виконавчого провадження позивачем оскаржувались та були визнані незаконними. Водночас виконавче провадження було відкрито, після цього проводились виконавчі дії по виконанню виконавчого напису нотаріуса, що виключає факт абсолютної безпідставності набуття грошових коштів приватним виконавцем. При виконанні професійних обов`язків, визначених законодавством України, приватний виконавець не мав передумов для звільнення позивача від сплати витрат виконавчого провадження. Підставою для стягнення витрат виконавчого провадження з боржника є факт понесення таких витрат приватним виконавцем для організації та проведення виконавчих дій, а тому відшкодування приватному виконавцю понесених ним витрат не ставиться у взаємозалежність із визнанням виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Крім того, частиною 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Стягнення за рахунок приватного виконавця грошових коштів, отриманих останнім у вигляді основної винагороди приватного виконавця не є безпідставно набутими, оскільки підставою набуття коштів є чинна постанова приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження. Як вже зазначалося, то доказів того, що позивачем оскаржувались будь-які дії чи бездіяльність приватних виконавців під час виконавчого провадження матеріали справи не містять. З огляду на це, відсутні правові підстави для застосування ст. 1212 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням винагороди приватного виконавця, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні ст. 1212 Цивільного кодексу України, а є витратами виконавчого провадження. Вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05.02.2020 у справі №201/8493/18. Крім того, приватні виконавці проводив виконавчі дії в межах виконавчого провадження, зокрема і примусове стягнення з позивача коштів, до часу визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, тобто діяв в межах наданих Законом України «Про виконавче провадження» повноважень. Відтак, у даному випадку відсутні законні підстави для покладання на приватного виконавця обов`язку з повернення коштів позивачеві, що були стягнуті в межах виконавчого провадження, а саме суми основної винагороди та витрат виконавчого провадження, оскільки такі кошти не були отримані стягувачем і підлягають стягнення у інший спосіб. Доводи представника позивача, що підстава набуття основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження відпала у зв`язку з визнанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є помилковими, оскільки основну винагороду стягнуто не на підставі даного виконавчого документу, а на підставі винесеної приватним виконавцем постанови про стягнення з боржника основної винагороди під час здійснення виконавчого провадження, а також постанови про стягнення витрат виконавчого провадження, які є чинними, тому такі кошти не можуть вважатися безпідставно набутими у розумінні ст.1212 Цивільного кодексу України. Схожих правових висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15-ц, в постанові від 08.09.2021 у справі № 206/2212/18, в постанові від 14.02.2022 у справі № 203/1311/19, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2018 у справі № 921/16/14-г/15. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги висунуті позивачем до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Якименка А.О. та приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Чубарева О.О. задоволенню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Зі змісту положень даної норми вбачається, що витрати на правничу допомогу адвоката складаються з: гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також сум, що підлягають сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, і ці суми встановлюються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Вказаною нормою також передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони. У разі недотримання вищезазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, крім інших обставин, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи та чи є розмір таких витрат обґрунтованим. Відповідно до положень ч. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зробила висновок, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога позивачу надавалася адвокатом Уткіним О.Є.. На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу представником позивача адвокатом Уткіним О.Є. надано до суду, зокрема, договір про надання правової допомоги № 28 від 21.07.2024 згідно з яким адвокат Уткін О.Є. зобов`язався на умовах, визначених цим договором, надати [PERSON] правову допомогу. Згідно з актом прийняття-передачі наданих послуг від 23.08.2024 адвокатом Уткіним О.Є. з 21.07.2024 по 23.08.2024 надано [PERSON] юридичні послуги на суму 3300 грн. На підтвердження сплати позивачем вартості послуг з надання правової допомоги суду надано квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки № 87328. Крім того позивачем надано ордер на надання правової допомоги, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. З огляду на викладене, дослідивши наявні в матеріалах справи докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи складність справи, а також обсяг виконаних адвокатом робіт та подання представниками відповідачів обґрунтованого клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь [PERSON] понесених нею витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1100 грн. Крім того, позивач просить стягнути 90 гривень - вартість поштових послуг. Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивачем у позовній заяві необґрунтовано, до якого виду судових витрат належить вартість поштових послуг. Враховуючи вищевикладене, підстави для стягнення 90 гривень - вартість поштових послуг відсутні. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1040,30 грн.

Outcome: partial