Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-05 00:00:00

24.07.2024 заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до Чернігівської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , в якому просить: - визнати незаконним та скасувати пункт 2.24 рішення Чернігівської міської ради 49 сесії 6 скликання від 12.03.2015 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою про передачу земельних ділянок у власність та оренду громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), будівництва індивідуальних гаражів та надання згоди на отримання права власності на земельну ділянку на користь територіальної громади міста Чернігова», яким затверджено проект відведення та передано у власність безоплатно [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:02:026:0228, площею 0,0937 га, по [ADDRESS] ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25.08.2023, укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Ковтун К.В., на підставі якого [PERSON] набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:02:026:0228, площею 0,0937 га, по [ADDRESS] ; - скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:02:026:0228, площею 0,0937 га (реєстраційний номер об?єкта 604646174101); - скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 7410100000:02:026:0228, площею 0,0937 га, по [ADDRESS] . У той же день заступниця керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова із заявою, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:02:026:0228, площею 0,0937 га, по [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.08.2023, номер запису про право власності - 51498883, за [PERSON] . Ухвалою суду від 25.07.2024 заяву заступниці керівника Чернігівської окружної прокуратури про вжиття заходів забезпечення позову задоволено; накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:02:026:0228, площею 0,0937 га, по [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.08.2023, номер запису про право власності - 51498883, за [PERSON] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.08.2024 прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 14.10.2024. 20.08.2024 відповідач [PERSON] засобами поштового зв`язку подав відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись, зокрема, на те, що він є добросовісним набувачем, упорядкував належну йому земельну ділянку та підготував її до будівництва будинку, на що витратив 825 000,00 грн, що підтверджується платіжними документами. Також відповідач зазначає про відсутність у справі доказів належності земельної ділянки до рекреаційної зони, а також, що після розчищення земельної ділянки власником, завезення ґрунту та облаштування фундаменту для майбутнього будівництва, указана земельна ділянка може бути використана лише за цільовим призначенням, зазначеним у правовстановлюючих документах, тобто для будівництва та обслуговування житлового будинку. Відповідач посилається також на незаконне втручання прокурора у його право мирного володіння майном, а також на невірно обраний прокурором спосіб захисту. Крім того, відповідач у відзиві заявив клопотання про застосування у даній справі наслідків пропуску прокурором строків позовної давності та звертає увагу суду на те, що прокурор не зазначив правової підстави заявленої ним вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.08.2023, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 30.08.2024 заступником керівника Чернігівської окружної прокуратури через систему «Електронний суд» подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що втручання у право власності у даному випадку є виправданим, оскільки воно здійснюється з метою задоволення суспільного інтересу, адже земельна ділянка віднесена до земель рекреаційного призначення і не може перебувати у приватній власності. Щодо строку позовної давності прокурор зазначає, що поданий ним негаторний позов і до нього строки позовної давності не застосовуються, адже порушення є триваючим. 04.09.2024 відповідач [PERSON] через канцелярію суду подав відзив, в якому позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні. Зазначає, що отримав земельну ділянку на підставі розробленого і погодженого всіма контролюючими органами проекту землеустрою. Посилання прокурора на довідку форми 6-зем відповідач вважає безпідставним, адже така довідка була наявна у матеріалах його проекту землеустрою, які були погоджені в тому числі і Управлінням держзеагенства у Чернігівському районі Чернігівської області. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 30.11.2016 у справі № 6-2069цс16 та у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 357/13718/16 (провадження № 61-48964св18), форма 6-зем не є доказом, який підтверджує цільове призначення земельної ділянки. Також відповідач вказує, що на виділеній йому земельній ділянці жодних зелених насаджень не було, окрім чагарників та бур`янів. Виділену йому земельну ділянку років [NUMBER] підряд обробляв господар з будинку [ADDRESS] (сусід навпроти), та звівши паркан, зберігав там різний чермет та садив картоплю. Для підтвердження своїх доводів відповідач [PERSON] надав фото з Гугл карти місцевості станом на червень 2015 року, з якої вбачається, що по [ADDRESS] була асфальтована дорога і не було ніякої рекреаційної зони. Крім того, відповідач [PERSON] посилається на обрання позивачем неналежного способу захисту прав, що є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19). Також, [PERSON] заявляє про застосування наслідків пропущення прокурором строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, враховуючи зміст заявлених ним позовних вимог. 07.09.2024 заступником керівника Чернігівської окружної прокуратури через систему «Електронний суд» подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що втручання у право власності у даному випадку є виправданим, оскільки воно здійснюється з метою задоволення суспільного інтересу, адже земельна ділянка віднесена до земель рекреаційного призначення і не може перебувати у приватній власності. Щодо строку позовної давності прокурор зазначає, що поданий ним негаторний позов і до нього строки позовної давності не застосовуються, адже порушення є триваючим. 16.09.2024 відповідач [PERSON] через канцелярію суду подав заперечення на відповідь на відзив, в якому наполягає на відсутності у справі належних доказів віднесення наданої йому земельної ділянки до земель рекреаційного призначення, адже викопіювання з Генерального плану міста Чернігова містить масштаб М 1:2000 або М 1:500 і це вказує на те, що точка виділеної йому земельної ділянки лежить на межі зон Ж-1-р «Житлова зона індивідуальної садибної та блокованої забудови з обмеженнями поверхності по умовам зон регулювання забудови» та Р-2 «Ландшафтно-рекреаційна зона загальноміського значення», як про це зазначено у висновку Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради при погодженні землевпорядної документації. 14.10.2024 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 26.11.2024 у зв`язку з неявкою представника Чернігівської міської ради. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.11.2024 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 10.12.2024. 10.12.2024 у судовому засіданні оголошено перерву до 06.01.2025 у зв`язку з клопотанням прокурора. У судовому засіданні прокурори позов підтримали та просили суд його задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представники відповідачів проти позову заперечували з підстав, зазначених у відзивах та просили врахувати доводи, зазначені у запереченні на відповідь на відзив. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, причин неявки суду не повідомили, заяв та клопотань не подавали. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, суд установив наступне. Рішенням 49 сесії 6 скликання Чернігівської міської ради від 12.03.2015 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою про передачу земельних ділянок у власність та оренду громадянам для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), будівництва індивідуальних гаражів та надання згоди на отримання права власності на земельну ділянку на користь територіальної громади міста Чернігова» затверджено проект відведення та передано у власність безоплатно [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 741010000:02:026:0228, площею 0,0937 га, по [ADDRESS] (а.с. 75) На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування Реєстраційною службою Чернігівського міського управління юстиції [PERSON] 24.03.2015 видано свідоцтво про право власності № [NUMBER] , про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 31.10.2023 № 352426145 (а.с. 30-31). Крім того, за клопотанням [PERSON] органом місцевого самоврядування було присвоєно поштову адресу після надання земельної ділянки під забудову (рішенням Виконкому Чернігівської міської ради від 19.05.2015 за № 133 на а.с. 167а). У подальшому, 25.08.2023 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 741010000:02:026:0228 площею 0,0937 га по [ADDRESS] (а.с. 72-74) Звертаючись до суду з негаторним позовом прокурор зазначає, що відповідачу [PERSON] передана у власність земельна ділянка з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, статті 83 Земельного кодексу України, оскільки як на момент розпорядження Чернігівською міською радою, так і на даний час, указана земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, зелених насаджень загального користування. Прокурор указує, що органом місцевого самоврядування безпідставно та всупереч статті 20 Земельного кодексу України, генерального плану міста Чернігова, розробленого УДНДІПМ «Діпромісто» у 2002 році, земельну ділянку з кадастровим номером 741010000:02:026:0228, площею 0,0937 га, віднесено до земель житлової та громадської забудови, позаяк така належить до категорії земель рекреаційного призначення. У якості доказів віднесення спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення прокурор посилається на довідку 6-зем, що була видана [PERSON] Управлінням Держземагенства у Чернігівській області 24.09.2014 за № 2054 та яка зберігається у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель запасу міської ради, розробленого ПП «Агрогеопроект», а також на графічну схему, складену інженером-землевпорядником ПП «Елітзем» [PERSON] , згідно якої земельна ділянка з кадастровим номером 741010000:02:026:0228, площею 0,0937 га, потрапляє в зону озеленення загального користування, позначену на Плані зонування території міста Чернігова відповідно до Генерального плану м. Чернігова, затвердженого рішенням Чернігівської міської ради від 25.12.2003 (а.с. 35-60). Крім того, прокурором 18.09.2024 подано до суду клопотання, яке судом задоволено, про приєднання до матеріалів справи нових доказів, зокрема, листа в.о. директора ДП «Діпромісто» Олега Голованя від 11.09.2024 за номером 5-694, де останній у відповідь на запит прокурора зазначив, що земельна ділянка з кадастровим номером 741010000:02:026:0228 відповідно до генерального плану за функціональним призначенням потрапляє в межі територій зелених насаджень загального користування (а.с. 191). Відповідач [PERSON] подав до суду заперечення на клопотання прокурора та зазначив, що поданий прокурором новий доказ є неналежним, оскільки прокурор раніше звертався з таким самим запитом до ДП «Діпромісто» і листом за підписом в.о. директора ДП «Діпромісто» Івана Шпилевського від 05.02.2024 № 5-73 прокурору було повідомлено про неможливість надання документів та запитувану у листі інформацію, у зв`язку з неможливістю ідентифікувати земельні ділянки за адресою на матеріалах діючого генерального плану та за кадастровим номером, у зв`язку з закритою Публічною кадастровою картою України (а.с. 189). Відповідач [PERSON] у письмовому запереченні зазначив, що лист за підписом в.о. директора ДП «Діпромісто» Олега Голованя від 11.09.2024 № 5-694, наданий на запит прокурора, не може вважатися належним доказом, оскільки в ньому йде посилання не на офіційний ресурс, адже у дописувача не було доступу до Публічної кадастрової карти України, доступ до якої закрито відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 564 від 07.05.2022, а тому, якщо порівняти розміщення земельної ділянки, виділеної [PERSON] у проекті землеустрою, то її місце розташування відрізняється від того, як це зображено на не публічній карті. Крім того, на спростування наданого прокурором нового доказу, відповідач [PERSON] подав до суду лист-пояснення інженера-землевпорядника ФОП [PERSON] від 03.10.2024, в якому зазначено, що відповідно до плану зонування Тимчасового порядку використання території міста Чернігова, затвердженого рішенням міської ради від 28.12.2011, земельна ділянка з кадастровим номером 741010000:02:026:0228 знаходиться на межі зон Ж-1-р «Житлова зона індивідуальної садибної та блокованої забудови з обмеженнями поверхності по умовах зон регулювання забудови» та Р-2 «Ландшафтно-рекреаційна зона загальноміського значення» (а.с. 211-212). Також, інженер-землевпорядник ФОП [PERSON] у своєму листі вказує, що такого поняття як функціональне призначення земельної ділянки Земельний кодекс України та нормативні акти, що регулюють земельні правовідносини, не містить. Функціональне призначення земельної ділянки - це вид використання земельної ділянки, визначений містобудівною документацією. У документах на земельну ділянку воно не зазначається. Функціональне призначення території повинно встановлюватись планом зонування або детальним планом території. Але оскільки не в усіх населених пунктах такі плани розроблено і затверджено, то часто функціональне призначення земельної ділянки визначається згідно з генеральним планом (а.с. 211-213) Відповідач [PERSON] також подав до суду заперечення на поданий прокурором новий доказ-лист за підписом в.о. директора ДП «Діпромісто» Олега Голованя від 11.09.2024 № 5-694, посилаючись на те, що в даному листі зазначено про орієнтовне розташування земельної ділянки з кадастровим номером 741010000:02:026:0228, проте доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, відповідач зазначає, що такого поняття як функціональне призначення земельної ділянки чинний Земельний кодекс України не містить, адже земельне законодавство визначає поділ земель за цільовим призначенням. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами. Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України (далі за текстом - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Положеннями частини першої статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений положеннями статті 118 ЗК України. Положеннями частини шостої статті 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 ЗК України). Згідно зі статтею 50 Закону України «Про землеустрій», яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Відповідно до частин сьомої-восьмої статті 186-1 ЗК України органам, зазначеним у частинах першій-третій цієї статті, при погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки забороняється вимагати: додаткові матеріали та документи, не включені до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до статті 50 Закону України «Про землеустрій»; надання погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки будь-якими іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями; проведення будь-яких обстежень, експертиз та робіт. Кожен орган здійснює розгляд та погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки самостійно та незалежно від погодження проекту іншими органами, зазначеними у частинах першій - третій цієї статті, у визначений законом строк. У висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій- третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений). Органами, зазначеними в частинах першій-третій цієї статті, може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу (частини 1 та 2 ст.20 ЗК України). Із інформації начальника Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 13.05.2024 за № 01-08/326 вбачається, що в місті Чернігові є діючою наступна містобудівна документація: Генеральний план розвитку міста Чернігова, затверджений рішенням Чернігівської міської ради від 25.12.2003; Тимчасовий порядок використання території м. Чернігова, затверджений рішенням Чернігівської міської ради від 28.12.2011, основною складовою якого є план зонування території міста; Детальний план території центральної частини міста та детальні плани інших територій міст (а.с. 81-85). У вказаному листі Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради у відповідь на запит Чернігівської окружної прокуратури зазначило, що відповідно до Тимчасового порядку використання території міста Чернігова, затвердженого рішенням міської ради від 28.12.2011, зазначені в запиті земельні ділянки, в тому числі і земельна ділянка з кадастровим номером 741010000:02:026:0228 знаходяться на межі зон Ж-1-р «Житлова зона індивідуальної садибної та блокованої забудови з обмеженнями поверхності по умовах зон регулювання забудови» та Р-2 «Ландшафтно-рекреаційна зона загальноміського значення» (а.с. 81-84) До земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів (стаття 50 ЗК України). У статті 51 ЗК України передбачено, що до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації. Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підтвердження доводів про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення прокурор посилався на наявний у матеріалах проект землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки довідку за формою 6-зем (а.с. 51) До 01.01.2016 згідно з наказом Державного комітету статистики України від 05.11.1998 № 377 "Про затвердження форми державної статистичної звітності з земельних ресурсів та Інструкції з заповнення статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми № 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем)" (далі за текстом - Наказ № 377) встановлювалися форми звітів про розподіл земель, зокрема за їх власниками, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності. У постанові Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 357/13718/16 (провадження № 61-48964св18) зазначено, що довідка 6-зем є документом, який включається до складу проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (користування) під час його розроблення землевпорядною організацією. Довідка 6-зем - це певна частина вихідних даних для розроблення проекту відведення земельної ділянки. Із відповіді начальника Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 13.05.2024 за № 01-08/326, наданої на запит Чернігівської окружної прокуратури, слідує, що надати викопіювання з Генерального плану м. Чернігова та Плану зонування з позначенням на них місця розташування земельних ділянок, зазначених у запиті, в тому числі земельної ділянки переданої у власність [PERSON] , управління немає можливості, оскільки графічні матеріали Генерального плану м. Чернігова та Плану зонування виконані без прив`язки до відповідних систем координат (а.с. 81-82). Як убачається із листа Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 04.12.2023, наданого у відповідь на запит прокурора, вбачається, що у органу місцевого самоврядування відсутня інформація про створення об`єкта благоустрою (парк, сквер тощо), у межах якого розташована земельна ділянка, в тому числі з кадастровим номером 741010000:02:026:0228, проект містобудівної документації «Детальний план території. Функціонально-планувальна організація лісопарку «Кордівка» не затверджений, межі не визначені (а.с. 32-34) Згідно інформації, зазначеної у довідці за формою 6-зем., що була наявною в проекті землеустрою, вбачається, що земельна ділянка площею 0,0937 га зазначена у графі забудованих земель, а також у графі рекреаційного призначення та історико-культурного призначення, а в рядку (власники землі, землекористувачі та землі державної власності, не надані у власність або користування) зазначено землі загального користування. Ураховуючи вказане вище, суд критично оцінює дану довідку, на яку прокурор посилається як на доказ віднесення земельної ділянки з кадастровим номером 741010000:02:026:0228 до земель рекреаційного призначення, оскільки вказаний документ суперечить іншим наявним у проекті землеустрою документам. Крім того, суд враховує, що форма державної статистичної звітності № 6-зем - це "Звіт про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності". Проте, саме такого Звіту про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності (форма 6-зем) у матеріалах справи немає, а земельно-кадастрова інформація на земельну ділянку площею 0,0937 га навпроти будинку [ADDRESS] у сукупності з іншими письмовими доказами, не підтверджує віднесення земельної ділянки до земель рекреаційного призначення. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 761/19884/15 (провадження № 61-19843св21), від 15.06.2023 у справі № 759/17081/13-ц (провадження № 61-838св23), від 02.10.2024 у справі №372/1080/19 (провадження №61-11916св22). У висновках-погодженнях проекту землеустрою уповноважені державні органи не зазначили, що спірна земельна ділянка має рекреаційне призначення. Із матеріалів проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 741010000:02:026:0228 для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] , вбачається, що питання виділення вказаної ділянки відповідачу було погоджено з Управлінням Держземагенства у Чернігівському районі Чернігівської області (позитивний висновок № 1753 від 08.10.2014), Департаментом культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації (позитивний висновок № 875-П від 30.12.2014), Управлінням архітектури та містобудування Чернігівської міської ради (позитивний висновок № 01-18/3304 від 26.09.2014) (а.с. 59, 67, 68). У висновку Управління архітектури і містобудування № 01-18/3304 від 26.09.2014 зазначено, що земельна ділянка по проекту землеустрою площею 0,0937 га, навпроти житлового будинку [ADDRESS] (замовник [PERSON] ) відповідно до плану дії обмежень за умовами охорони культурної спадщини належить до другої охоронної зони (потребує погодження з органом охорони культурної спадщини) до зони історичного культурного шару. Відповідно до плану дії обмежень за екологічними умовами земельна ділянка входить до зони затоплення паводковими водами. У висновку Управління Держземагенства у Чернігівському районі Чернігівської області № 1753 від 08.10.2014 зазначено, що Управління погоджує проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0937 га у власність за рахунок земель запасу міської ради [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 68). Із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 741010000:02:026:0228 від 30.12.2014 вбачається, що ця земля відноситься до категорії: землі житлової та громадської забудови; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). (а.с. 70) Погодження проекту землеустрою мало місце і з Управлінням земельних ресурсів Чернігівської міської ради, і цей орган також не зазначив, що спірна земельна ділянка має рекреаційне призначення. Отже, державні органи, уповноважені на вчинення погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не зробили висновків про те, що спірна земельна ділянка має рекреаційне призначення. За висновками цих органів земельна ділянка, що передавалася у власність [PERSON] , за її функціональним призначенням належала до садибної житлової забудови та не входила до переліку зелених зон міста. Інші надані прокурором докази: графічна схема, складена інженером-землевпорядником ПП «Елітзем» [PERSON] , згідно якої земельна ділянка з кадастровим номером 741010000:02:026:0228, площею 0,0937 га, потрапляє в зону озеленення загального користування, та лист за підписом в.о. директора ДП «Діпромісто» Олега Голованя від 11.09.2024 № 5-694 про орієнтовне розташування земельної ділянки з кадастровим номером 741010000:02:026:0228 в зоні озеленення не є належними доказами того, що вказана земельна ділянка на час її виділення позивача була віднесена до земель рекреаційного призначення. Крім того, інший сертифікований інженер-землевпорядник [PERSON] на запит відповідача [PERSON] надав інформацію, яка свідчить про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 741010000:02:026:0228 знаходиться на межі зон Ж-1-р «Житлова зона індивідуальної садибної та блокованої забудови з обмеженнями поверхності по умовах зон регулювання забудови» та Р-2 «Ландшафтно-рекреаційна зона загальноміського значення». Із урахуванням викладеного, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд доходить висновку, що позивач не надав суду достатніх доказів для того, щоб із впевненістю можна було стверджувати, що спірна земельна ділянка на час її передачі у власність відповідачу [PERSON] належала саме до земель рекреаційного призначення, а також того, що при переданні земельної ділянки у власність органом місцевого самоврядування було порушено норми законодавства. Крім того, даний спір підлягає розгляду в аспекті права на мирне володіння майном. Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого Протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У практиці ЄСПЛ, у тому числі рішення у справах «Стретч проти Сполученого Королівства», «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Ґаші проти Хорватії» від 13.12.2007 та інші, визначені критерії, які слід оцінювати щодо сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи вважається такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним до визначених цілей. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності розглядається як порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Поняття справедливої рівноваги передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які при цьому використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу ЄСПЛ, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Право власності в розумінні статті 1 Першого протоколу органами Конвенції тлумачиться в «автономному значені», воно не є абсолютним і може бути обмежене, але лише за умов коли втручання у нього є законним і переслідує легітимну мету «в інтересах суспільства», втручання є пропорційним по відношенню до переслідуваної мети (пункт 53 рішення Європейського Суду «Суханов та Ільченко проти України»). Так, указана стаття містить три окремі норми. Перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам - вона міститься в другому реченні частини першої. Третя норма визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети; ця норма міститься в частині другій (пункт 61 рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції»). Витребування у відповідача спірного майна можна вважати таким, що являє собою втручання у право позивача реалізувати свої «законні сподівання» незалежно від того, чи вважається це втручанням «на мирне володіння своїм майном» у значенні першого речення статті 1 Першого протоколу, чи позбавленням його майна у значенні другого речення цієї статті, застосовні в цій справі принципи є одними й тими самими - вони вимагають наявності підстав, що виправдовують такий захід з точки зору вимог цієї статті згідно з її тлумаченням в усталеній практиці Європейського Суду. Зокрема, для того, щоб з`ясувати чи було порушено право позивача гарантоване статтею 1 Першого протоколу, суду необхідно дати відповідь на питання: чи було втручання у право позивача передбачене законом, чи переслідувало воно легітимну мету (було здійснено «в інтересах суспільства»), чи було воно пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Отже, критерієм виправданості втручання держави у права людини, згідно практики Європейського суду з прав людини, є переслідування легітимної мети. У даній справі судом встановлено, що спірна земельна ділянка ніколи не використовувалася територіальною громадою в рекреаційних цілях та не мала зелених насаджень загального користування. Навпаки, як убачається зі світлин онлайн-карт Google (а.с. 181-184 т. 1) станом на 2015 рік земельна ділянка була огороджена парканом та використовувалася невстановленими особами у господарських цілях, що і не заперечувалося прокурорами під час судового засідання. Більше того, [PERSON] на спірній земельній ділянці проведені роботи з розчищення ділянки та завезення ґрунту для майбутнього будівництва на загальну суму 1 650 000 грн, що підтверджується копіями актів про надання послуг №№ 287 та 288 від 31.10.2023, №№ 289 та 290 від 30.11.2023, №№ 291 та 292 від 28.12.2023 (а.с. 236 -238 т. 1). Також, під час судового розгляду прокурори не змогли пояснити суду, чи планується використання спірної земельної ділянки для рекреаційних цілей, представник Чернігівської міської ради стверджувала, що у разі повернення ділянки у власність територіальної громади у плани Чернігівської міської ради не входить організація на ній рекреаційної зони чи зони відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів. Не вирішувалось позивачем і питання відшкодування [PERSON] збитків у зв`язку із проведеними ним роботами. ЄСПЛ у рішенні від 24.10.2024 у справі «DROZDYK AND MIKULA v. UKRAINE» за заявами №№ 27849/15 і 33358/15 повторив, що втручання у мирне володіння майном має забезпечувати справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших джерел, рішення у справі Sporrong and Lonnroth v. Sweden від 23 вересня 1982 року, § 69, Series A № 52). Умови компенсації, передбачені відповідним законодавством, є суттєвими для оцінки того, чи дотримується оскаржуваний захід необхідного справедливого балансу і, зокрема, чи накладає він непропорційний тягар на заявників (див. рішення у справі The Holy Monasteries v. Greece, від 9 грудня 1994 року, Series A № 301-A, с. 35, § 71). Суд раніше встановив, що вилучення майна без виплати суми, розумно пов`язаної з його вартістю, зазвичай становить непропорційне втручання, а повна відсутність компенсації може вважатися виправданою відповідно до статті 1 Протоколу № 1 лише за виняткових обставин (див., серед інших джерел, рішення у справі Jahn and Others v. Germany [ВП], № 46720/99 та 2 інші, § 94, ECHR 2005-VI). Крім того, в контексті скасування права власності, наданого помилково, принцип «належного врядування», розроблений Судом, може не тільки покласти на органи влади обов`язок оперативно виправити свою помилку, але й вимагати виплати адекватної компенсації або іншого виду відповідного відшкодування колишньому добросовісному власнику (див., наприклад, рішення у справі Rysovskyy v. Ukraine, № 29979/04, § 71, від 20.10.2011 року, з подальшими посиланнями). За таких обставин, повернення спірної земельної ділянки за вказаних умов у комунальну власність через 10 років після набуття [PERSON] права власності на неї, ставить під сумнів легітимність мети втручання держави у право відповідача на мирне володіння майном та пропорційність по відношенню до переслідуваної мети, а відтак і справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. У позовній заяві прокурор посилається на правові висновки, викладені у пункті 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, в якій зазначено, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями з обмеженим оборотом всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовані у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, у постанові від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 70), у постанові від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (пункт 80), у постанові від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 96), у постанові від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц (пункт 45), у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 17.05.2023 у справі № 748/1335/20 Однак у даній справі прокурор не довів віднесення спірної земельної ділянки (станом на момент передачі її відповідачу [PERSON] ) до земель рекреаційного призначення. Крім того, прокурор звернувся до суду з негаторним позовом та ставить питання про усунення перешкод законному володільцю земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено обороноздатної, а тому прокурор зазначає, що такий позов можна заявити упродовж усього часу тривання порушення. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), пункт 90). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем майна чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), пункти 65-67). Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), пункти 70, 71). Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою. Із урахуванням наведеного, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном. Указані висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 13.11.2024 у справі № 363/2930/22. Таким чином, виходячи з аналізу висновків Верховного Суду, у разі, коли публічний власник втратив як фізичне, так і юридичне володіння (інша особа зареєструвала на своє ім`я право в державному реєстрі прав на нерухомість та користується нерухомим майном, що відповідає фактичним обставинам даної справи), для захисту права власності має застосовуватися віндикаційний позов. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (провадження №12-61гс21)). Ураховуючи викладене вище, суд доходить висновку про те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, що має наслідком безумовну відмову у задоволенні такого позову. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн відповідачем [PERSON] надано: ордер на надання правничої допомоги від 20.08.2024, договір про надання правничої допомоги № 06/24 від 19.08.2024 (а.с. 134, 135 т. 1), розрахунок витрат на правову допомогу та квитанцію № 06/24 від 09.12.2024 (а.с. 1, 2 т. 2). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 40 000,00 грн відповідачем [PERSON] надано: ордер на надання правничої допомоги від 25.08.2024, договір про надання правничої допомоги № від 25.08.2024 (а.с. 205, 206 т. 1), квитанції № 4/08 від 25.08.2024 та № 2/12 від 09.12.2024, акт виконаних робіт від 09.12.2024 (а.с. 14-16 т. 2). Ураховуючи рівень складності справи, обсяг виконаних адвокатами робіт, витрачений час, відмову у задоволенні позову, компенсація відповідачеві [PERSON] витрат на правничу допомогу у сумі 13 000,00 грн, а відповідачеві [PERSON] - 15 000,00 грн відповідатиме принципам розумності та справедливості. За приписом частини дев`ятої статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: approved