Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

26 вересня 2024 року ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, згідно з яким просив суд: 1) Стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 1156585 від 02 березня 2020 року в сумі 36748,00 грн.; 2) Стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» судовий збір в сумі 2422,40 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 6000,00 грн.. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02 березня 2020 року [PERSON] звернувся до ТОВ «Мілоан» та уклав кредитний договір № 1156585, на підставі якого отримав кредитні кошти в сумі 14999,00 грн. 09 жовтня 2020 року ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право грошової вимоги до [PERSON] і на даний час [PERSON] має заборгованість перед ТОВ «Діджи Фінанс» в сумі 36748,00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 14999,00 грн, заборгованості за відсотками в сумі 20249,10 грн, заборгованості за комісією в сумі 1499,90 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 26 вересня 2024 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. 27 вересня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру щодо місця реєстрації проживання відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 30 вересня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Судовий розгляд у справі призначено на 24 жовтня 2024 року. 11 жовтня 2024 року від представника відповідача на адресу суду надійшло клопотання про витребування доказів, а саме оригіналів договору відступлення прав вимоги, реєстру прав вимоги до даного договору та платіжного доручення про видачу коштів від 02.03.2020 року та оригіналу електронного доказу - кредитного договору № 1156585. 11 жовтня 2024 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким останній просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відзив обґрунтований тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення кредитного договору та доказів отримання грошових коштів відповідачем від ТОВ «Мілоан». Кредитний договір не містить підпису сторін, наявна в матеріалах справи копія кредитного договору не є оригіналом електронного доказу, позивачем не доважено факту укладення сторонами кредитного договору На платіжному дорученні від 02.03.2020 року не маж підпису працівника банку, відповідального за проведення операції. В справі відсутні первинні бухгалтерські документи, що свідчать про перерахування та отримання відповідачем кредитних коштів. Матеріали справи не містять доказів того, що картковий рахунки № [NUMBER] належить або використовується відповідачем. Договір факторингу не містить інформації щодо переходу права вимоги до відповідача. Витяг з реєстру боржників не є належним доказом, так як зроблений позивачем самостійно з використанням комп`ютерно-програмних засобів. Розрахунок заборгованості не відповідає вимогам закону. Нарахування позивачем процентів за користування кредитними коштами відбулося поза межами дії строку кредитного договору. Витрати на правничу допомогу не є спів мірними з ціною позову та складністю справи. Справа є не складною для позивача. Без зазначення позивачем особи, щодо якої надавалися послуги адвоката, неможливо достовірно встановити чи мають відношення акт та опис робіт до позовної заяви. 16 жовтня 2024 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно з якою останні просив суд здійснювати розгляд справи за його відсутності, задоволити позовні вимоги та витребувати із АТ КБ «ПриватБанк» первинні бухгалтерські документи щодо руху грошових коштів по картковому рахунку відповідача. Відповідь на відзив обґрунтована тим, що 02.03.2020 [PERSON] зареєструвався в особистому кабінеті ТОВ «Мілоан» та подав заявку на отримання кредиту № 1156585.02.03 2020 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено кредитний договір та перераховано на картковий рахунок [PERSON] № [NUMBER] грошові кошти в сумі 14999,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 16020088, з призначенням платежу: кредитні кошти від ТОВ «Мілоан» згідно договору 1156585. 09.10.2020 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір факторингу № 03/10, згідно з яким ТОВ «Мілоан» відступило право грошової вимоги на користь ТОВ «Діджи Фінанс». Договір факторингу не визнавався недійсним у встановленому законом порядку, тобто презумпція правомірності правочину не спростована. Згідно з п.1.5.1 кредитного договору за надання кредиту передбачена комісія, яка нараховується за ставкою 10,00 відсотків від суми кредиту. Відповідачем не спростовано розрахунок кредитної заборгованості Згідно п.п.1.5.2 та 1.6 кредитного договору заборгованість за відсотками становить 20249,10 грн, згідно п.1.5.1 заборгованість за комісією становить 1499,90 грн. Позивачем долучено докази понесення витрат на правничу допомогу, що надавалася адвокатом Білецьким Б.М. 17 жовтня 2024 року на адресу суду від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив щодо відсутності підстав для процесуального представництва у особи, яка подавала до суду відповідь на відзив. Матеріали справи не містять доказів укладення кредитного договору з відповідачем. Також матеріали справи не містять первинних бухгалтерських документів, що підтверджують факт перерахування відповідачу кредитних грошових коштів. Матеріали справи не містять доказів переходу до позивача права вимоги до відповідача за кредитним договором. Розрахунок заборгованості не відповідає вимогам чинного законодавства. Ухвалою суду від 24 жовтня 2024 року задоволено клопотання представника позивача про витребування з АТ КБ «ПривтаБанк» доказів відкриття відповідачем карткового рахунку та перерахування на них грошових коштів з метою перевірки факту укладення кредитного договору та відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про витребування оригіналів письмових та електронних доказів через відсутність сумнівів відповідності копій вказаних доказів їх оригіналам. Судовий розгляд у справі відкладено на 15 листопада 2024 року. Через ненаждання до суду витребуваних останнм доказів, судовий розгляд у спарві, призначнеий на 15 листопада 2024 ркоу, судом відкоаено на 13 січня 2025 року. 19 листопада 2024 ркоу на адресу суду від представнка позиваа надійшла заява про розгялд справи без його учасіт, з проханям задоовлити позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання 13 січня 2025 року сторони не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлені своєчасно та належним чином. За таких обставин суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд у справі за наявними матеріалами справи за відсутності сторін. В силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 02 березня 2020 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № 1156585. Згідно з п.1.2 договору, сума кредиту становить 14999,00 грн. Згідно п.1.3 договору, кредит надається строком на 30 днів, з 02.03.2020 (строк кредитування). Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 01.04.2020 (п.1.4 договору). Згідно п.1.5 договору, загальні витрати позичальника за кредитом (без урахування суми тіла кредиту) складають 8249,45 грн. та 660,00 відсотків річних у процентному значенні, і включає в себе складові, визначені в п.п.1.5.1-1.5.2 договору. Згідно з п.1.5.1 комісія за надання кредиту 1499,00 грн. яка нараховується за ставкою 10,00 відсотків від суми кредиту одноразово. Згідно п.1.5.2 проценти за користування кредитом 6749,55 грн., які нараховуються за ставкою 1,50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно п.1,6 стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 1,50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Розрахунок сукупної вартості кредиту зазначено в Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (п.1.7 кредитного договору). Договір підписано сторонами, зокрема позичальником [PERSON] , із зазначенням коду: [NUMBER] , паспорту: [NUMBER] , адреси місця реєстрації (проживання): [ADDRESS] ; телефону: [NUMBER] , зазначенням електронної адреси. Додатком № 1 до договору про споживчий кредит складено графік платежів за договором про споживчий кредит, згідно з яким загальна вартість кредиту - 23248,450 грн., яка складається з кредиту в сумі 14999,00 грн., комісії за надання кредиту в сумі 1499,90 грн., процентів в сумі 6749,55 грн. Згідно відомостей про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 1156585 з [PERSON] кредит в сум 14999,00 грн надано 02.03.2020.. Відсотки нараховувалися до 31.05.2020. Загальний розмір заборгованості по кредиту становить 36748,00 грн та включає в себе заборгованість по тілу кредиту в сумі 14999,00 грн по процентах в сумі 20249,10 грн та по комісії в сумі 1499,90 грн. 09 жовтня 2020 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 03/10, згідно з яким ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право грошової вимоги до боржників. Згідно з п.2.1 даного договору, клієнт зобов`язується відступити фактору право вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Відповідно до додатку до договору факторингу № 03/10 від 09.10.2020, [PERSON] , з РНОКПП: [NUMBER] є боржником за кредитним договором № 1156585. Сума заборгованості становить 36748,00 грн. та складається з заборгованості за тілом в сумі 14999,00 грн.; заборгованості за відсотками в сумі 20249,10 грн.; заборгованості за комісією в сумі 1499,90 грн. Згідно інформації АТ КБ «ПриватБанк» на імя [PERSON] емітовано картку № [NUMBER] . Номер телефону, на який відправляється інфомація про підтвердження операцій (фінансовий номер телефону) за вказною платіжною карткою в період з 02.03.2020 до 06.03.2020 та який знаходиться в анкетних даних [PERSON] , [NUMBER] . Відповід до виписки АТ КБ «ПриватБанк», 02.03.2020, [PERSON] отримав на рахунок у банку № [NUMBER] - 14 999,00 грн, які цього ж дня використав для оплати на ігрових сайтах. При вирішенні справи суд виходить з наступного: Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. З наведених обставин справи вбачається, що кредитний договір на підставі якого позивачем заявлено про стягнення заборгованості був укладений в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора та наданням персональних даних відповідача. Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, суд приймає до уваги те, що вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу ним на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету. У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, РНОКПП, номер телефону, адреса місця проживання ( [ADDRESS] ), які до того ж відповідають даним зазначеним відповідачем у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив, були використані неправомірно для укладення кредитного договору від її імені, ним до суду не надано. Також слід звернути увагу на те, що відповідач до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій не зверталася, як і не оскаржувала правомірність укладеного договору. Враховуючи умови надання кредитних коштів, суд зазначає, що саме боржник має доступ до своїх рахунків, і він мав можливість представити суду виписку з своїх рахунків на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору, однак доказів на спростування заявлених позовних вимог в частині укладення договору та отримання кредитних коштів, суду не надав. За таких обставин, суд вважає, що відповідачем не спростовано факту укладення кредитного договору з ТОВ «Мілоан» та факту перерахування на його банківський рахунок грошових коштів 02.03.2020 ТОВ «Мілоан» в сумі 14999,00 грн. Не знайшли своє підтвердження доводи відповідача про те, що позивачем не доведено те, що при укладенні договору відступлення прав вимоги між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором, укладеним із відповідчем, так як згідно додатку до договору від 09.10.2020, укладеного між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс», було зазначено П.І.П. відповідача та його РНОКПП як боржника за договором № 116585 від 02.03.2020. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З приводу нарахування процентів за кредитними договорами та договором позики суд зазначає наступне: Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Згідно п.1.2-1.5 договору про споживчий кредит, укладеного між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] , кредит надається строком на 30 днів; датою повернення кредиту є 01.04.2020; Такий же строк користування кредиту і його вартість обумовлена сторонами договору в додатку № 1 2 (графік платежів), який є невід`ємною частиною договору про споживчий кредит. Згідно додатку № 1 до кредитного договору, загальна вартість кредиту - 23248,450 грн., яка складається з кредиту в сумі 14999,00 грн., комісії за надання кредиту в сумі 1499,90 грн., процентів в сумі 6749,55 грн. Тому на думку суду, саме такий розмір заборгованості відповідача, з урахуванням строку кредитування у 30 днів, є доведеним. За таких обставин, суд приходить до висновку про доцільність ухвалення рішення про задоволення позовних вимог в частині тіла кредиту в повному обсязі та часткового задоволення позовних вимог в частині нарахування відсотків за кредитними угодами та розміру комісії, передбаченої договором про споживчий кредит. Таким чином, загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 23248,45 грн., який складається з кредиту в сумі 14999,00 грн., комісії за надання кредиту в сумі 1499,90 грн., процентів в сумі 6749,55 грн. Суд не бере до уваги твердження відповідача про незаконність нарахування комісії, так як розмір даної комісії зазначено в договорі про споживчих кредит та додатках до нього. Крім цього, згідно п.4 ч.1 Закону України «Про споживче кредитування до загальних витрат за споживчим кредитом включено витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Згідно з ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо, інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. До подібного висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». В постанові Верховного Суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц вказано, що при обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до рішення ЄСПЛ від 23.01.2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява №19336/04 Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. В постанові Об`єднаної палати Касаційного Господарського Суду Верховного суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 вказано, що у розумінні положень частини п`ятої статті 141 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, є можливим лише на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, Велика Палата ВС у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) вказала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару. Велика Палата ВС дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Таким чином, суд вважає, що позивачем понесено витрати по надланню правничої домопоги у даній справі, тому він відхиляє доводи з цтого приводу сторони відповідача. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № № 910/12876/19 від 07.07.2021. Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18. У разі недотримання вимог щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про їх зменшення. У справі, що розглядається, було встановлено фіксований розмір гонорару. В цьому випадку фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, не обчислюється. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас, зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, не є обов`язковими для суду у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Тож сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. І з урахуванням конкретних обставин суд може обмежити розмір, зважаючи на розумну необхідність судових витрат у справі. Правова позиція у подібних за змістом правовідносинах щодо ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, висловлена у додатковій постанові Касаційного господарського суду ВС від 13.02.2024 № 910/12155/22. За таких обставин суд відхиляє твердження відповідача про те, що позивачем не надано доказів понесення витрат на правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги те, що суд прийшов до висновку про доцільність ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог, судові витрати у справі, пов`язані з наданням правничої допомоги необхідно стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 3795,60 грн. та 1532,41 грн. судового збору, що становить 63,26 % від задоволених судом позовних вимог.

Outcome: partial