Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищенаведеним позовом, мотивуючи тим, що 28 червня 2009 року в Осипенківській сільській раді Бердянського району Запорізької області було зареєстровано шлюб між нею та відповідачем, про що зроблено відповідний актовий запис за № 05. За час перебування сторін у шлюбі, у них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 квітня 2017 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. 05 травня 2017 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина, у розмірі 1/4 всіх видів доходів щомісяця, і до досягнення дитиною повноліття. 05 жовтня 2018 року Бердянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 35. Прізвище дружини після реєстрацію шлюбу змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] ». У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, 19.09.2022, позивачку та її сина [PERSON] постановлено на облік як внутрішньо переміщених осіб. Відповідач [PERSON] своїм сином не цікавиться, не спілкується з його вчителями, не приймає участі у навчанні, піклування за дитиною не проявляє. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 23.07.2024 № 71264-1-26.1 виданого відділом примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), залишок боргу відповідача, станом на липень 2024 року, становить 127648,43 грн. На засіданні Комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Калуської міської ради, 07.08.2024 року розглядалось питання про доцільність позбавлення батьківських прав, [PERSON] , відносно неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Орган опіки та піклування, служба у справах дітей Калуської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина. У зв`язку із тим, що відповідач не сплачує аліменти, ніде не працює, у якого заборгованість по аліментах станом на липень 2024 року становить 127648,43 грн., а інфляція в Україні зростає, тому позивачка вважає, що слід змінити спосіб стягнення аліментів з 1/4 частки від усіх доходів відповідач щомісяця, які були присуджені 05.05.2017, згідно рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області на тверду грошову суму в розмірі 5000 грн. щомісяця в її користь на утримання сина, і обсяг який, на її думку, є тим мінімальним для утримання та виховання неповнолітньої дитини. Таким чином, наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав та зміни способу стягнення аліментів з 1/4 частки від усіх доходів на тверду грошову суму в розмірі 5000 грн. щомісяця на утримання сина. Позивачка подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позов підтримує та просить суд його задоволити. Не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с.44). Представник позивачки Лопух З.Я. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позов підтримує та просить суд його задоволити (а.с.45). Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, відзиву на позов не подавав, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбаченому законом порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про його виклик на офіційному вебсайті судової влади України (а.с.39,41,43). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Представник третьої особи: служби у справах дітей Калуської міської ради Леся Дзундза подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримують. При винесенні рішення просять врахувати Висновок органу опіки та піклування №01-23/691 від 08.08.2024 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його сина [PERSON] (а.с.38). Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Щодо позбавлення батьківських прав. З копії свідоцтва про народження, яке видане Осипенківською сільською радою Бердянського району Запорізької області 23 липня 2009 року (а.с.5) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). На підставі копії рішення Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 квітня 2017 року, встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.10). Відповідно до свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , встановлено, що 05 жовтня 2018 року Бердянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 35, прізвище дружини після реєстрацію шлюбу змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.12). Згідно довідки №2606-7001512605 від 19.09.2022 [PERSON] , взято на облік як внутрішньо переміщену особу, зареєстровану за адресою: [ADDRESS] по фактичному місцю проживанню/перебування за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Згідно довідки №2606-7001512605 від 19.09.2022 неповнолітнього [PERSON] , взято на облік як внутрішньо переміщену особу, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] по фактичному місцю проживанню/перебування за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, неповнолітнього [PERSON] , складеного 06.08.2024 року комісією у складі головного спеціаліста сектору з питань опіки, піклування, усиновлення та сімейних форм виховання дітей [PERSON] , головного спеціаліста служби у справах дітей [PERSON] встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживає разом із мамою [PERSON] , двома братами [PERSON] та [PERSON] , а також з вітчимом [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Матеріально-побутові умови є задовільними, для дітей створено усі необхідні умови для їхнього розвитку. У неповнолітнього [PERSON] є своя окрема кімната, є місце для сну, відпочинку та підготовку уроків. Діти забезпечені одягом та взуттям. Зі слів матері дитини, [PERSON] з`ясовано, що батько [PERSON] не цікавиться життям сина, не підтримує з ним жодних стосунків, матеріально не допомагає (а.с.17). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї складеного старостою Сівка-Калуського старостинського округу Тимчишиним Василем, [PERSON] , [INFO] проживає разом з чоловіком [PERSON] , [INFO] та трьома дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] в [ADDRESS] , та мають статус внутрішньо переміщених осіб (а.с.18). Згідно характеристики Сівка-Калуської гімназії Калуської міської ради Івано-Франківської області складеної 11.06.2024 року значиться, що [PERSON] навчається в Сівка-Калуській гімназії з вересня 2023 року, вважається внутрішньо-переміщеною особою, який із батьками прибув у с. Сівка-Калуська та проживає за адресою: [ADDRESS] . За час навчання зарекомендував себе як досить цілеспрямований і зацікавлений учень. Навчальним матеріалом володіє на середньому та достатньому рівнях. [PERSON] виявляє здібності з біології, основ здоров`я, мистецтва та фізкультури. Сумлінно ставиться до виконання доручень. Бере участь в роботі учнівського самоврядування класу. Учень без поважних причин гімназію не пропускає (а.с.19). Як вбачається із Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 травня 2017 року ухвалено стягувати із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , у розмірі 1/4 всіх видів доходів щомісяця, і до досягнення дитиною повноліття (а.с.11). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 23.07.2024 № 71264-1-26.1 виданого відділом примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), залишок боргу [PERSON] , станом на липень 2024 року, становить 127648,43 грн (а.с.16). Відповідно до висновку органу опіки та піклування служби у справах дітей Калуської міської №01-23/691 від 08.08.2024, орган опіки та піклування вважає за можливе позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його сина [PERSON] (а.с.20-21) Таким чином, між сторонами виник спір з приводу позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 січня 2020 року по справі № 654/1409/19 та від 16 грудня 2020 року по справі № 588/1781/19. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд, проаналізувавши наявні у матеріалах цивільної справи докази в сукупності, дійшов до висновку, що відповідач у зв`язку із збройною агресією російської федерації залишився на тимчасово окупованій території та в силу цих факторів не бере участі у вихованні своєї дитини. При цьому суд переконаний, що позбавлення батьківських прав відповідача стосовно його сина не буде сприяти захисту інтересів останнього, як і не буде стимулювати [PERSON] до належного виконання своїх обов`язків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд зважає на те, що позбавлення батьківських прав стосовно дитини вже несе в собі негативний вплив на свідомість останнього, тому за наведених вище доказів такий захід, як позбавлення батьківських прав, не може бути застосований. Отже, оскільки суду не представлено доказів винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми обов`язками, як батька дітей, беручи до уваги те, що тільки зі слів позивачки відомо про ухилення відповідача від своїх батьківських обов`язків, суд вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] є передчасним та недоцільним. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Наданий в якості доказу висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд вважає недостатньо обґрунтованим таким, що не відповідає інтересам неповнолітнього [PERSON] , який має право на підтримання особистих контактів з обома батьками, а у випадку позбавлення відповідача батьківських прав, дитина буде позбавлена вказаної опіки. Вказаний висновок не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про злісне ухилення відповідача від виховання дитини, його протиправну чи винну поведінку, негативний вплив на виховання та свідомість сина, які були б законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав. При цьому, цей документ не містить мотивів відносно того, яким чином таке втручання в сімейне життя дитини буде відповідати його інтересам, і яким саме інтересам. ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (справа «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року). Судом на перше місце ставляться якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав батька щодо його дитини є крайнім заходом впливу. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно не в повній мірі виконував свої батьківські обов`язки відносно свого сина, однак, враховуючи, що позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їхніх інтересів та інших прав, які виникають з факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, суд приходить до висновку про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Водночас, потрібно попередити відповідача про необхідність змінити своє ставлення до обов`язку по вихованню дитини та покласти на Орган опіки та піклування службу у справах дітей Калуської міської ради контроль за виконанням батьківських обов`язків відповідачем відносно дитини. Щодо зміни способу стягнення аліментів. В силу вимог ч. 1 ст. 3 та ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ч. 2ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Частиною 1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі статтями 150,180 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з ч. 1-2 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частиною 1 ст.183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як вбачається зі змісту ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, виходячи з вищевикладених положень закону, право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі, та навпаки). Таким чином, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). До такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, Верховний Суд у постанові від 16 червня 2021 року у справі №643/11949/19. Позивачці за рішенням суду Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 травня 2017 року ухвалено стягувати із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , у розмірі 1/4 всіх видів доходів щомісяця, і до досягнення дитиною повноліття Однак, визначена попереднім рішенням суду сума аліментів, на переконання позивачки, є недостатньою для утримання дитини сторін, оскільки за час, який минув після стягнення аліментів, значно збільшилися видатки на його утримання, крім того зріз обсяг інфляції. З огляду на вищевикладене, зважаючи на наявні докази, які в сукупності із зростаючими потребами сина сторін дають підстави для зміни способу стягнення аліментів, що сприятиме кращому захисту інтересів сина, суд приходить до висновку про необхідність зміни способу стягнення аліментів з часток заробітку на тверду грошову суму, визначивши аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 5000,00 гривень щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначений розмір аліментів є обґрунтований, справедливий, необхідний та достатній для забезпечення належного утримання сина сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», зважаючи на те, що позивачка була звільнена від сплати судового збору при поданні позовної вимоги щодо зміни способу стягнення аліментів, тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1211,20 гривні судового збору. На підставі викладеного, ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 51 Конституції України, ст.ст. 164, 166, 180, 181, 182, 183, 192 Сімейного кодексу України, ст.ст. 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 258, 259, 264, 265, 268, 289 ЦПК України, суд

Outcome: approved