Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-08 00:00:00

Позивач звернулась\~в суд\~з позовом\~до відповідача\~про визначення\~місця проживання\~дитини посилаючись\~на те,\~що сторони\~мають сина\~ [PERSON] 2018 року народження.\~Рішенням Київського районного суду м.Полтави\~від 17.11.2022\~року шлюб між сторонами розірвано.\~Дитина залишилась\~проживати з\~нею.\~ Судовим\~наказом Київського\~районного суду\~м.\~Полтави з\~відповідача на\~її користь\~на утримання\~дитини стягнуто\~аліменти.\~З кінця весни 2024 року між сторонами\~тривають конфлікти\~з приводу місця проживання сина. На неодноразові звернення до відповідача з приводу добровільного визначення місця проживання дитини\~з нею,\~отримує постійні відмови. Просила визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , 2018 року народження з нею. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 09 жовтня 2024 року відкрито загальне позовне провадження по справі. Ухвалою суду від 25 листопада 2024 ркоу відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження по справі, закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Враховуючи, що відповідачем визнано позов, вважає щодо можливості розгляду справи без надходження висновку органу опіки та піклування. Судові витрати просив вирішити відповідно до норм ст. 142 ЦПК України. Представник відповідача позовні вимоги визнала та надала заяву відповідача [PERSON] в якій він не заперечує щодо задоволення позову. Відповідач в силу характера своєї роботи не має можливості на постійній основі забезпечити повноцінний режим дня для сина. Дитина тривалий час проживає з позивачем. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи , клопотань про відкладення не надходило. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази по справі, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Згідно до ч. 1 ст. 160 СК України \~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Судом установлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] проживає з матір`ю позивачем [PERSON] за адресою [ADDRESS] , якою створені всі належні умови для дитини, а саме хлопчик має окрему кімнату, речі по сезону, іграшки, канцелярське приладдя, необхідну техніку. З урахуванням встановлених обставин справи, визнання відповідачем позовних вимог, досліджених судом доказів, вбачається, що відповідач визнає та не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з позивачем за місцем її проживання. Статтею 206 ЦПК України передбачено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідач [PERSON] надав суду заяву в порядку ст. 206 ЦПК України щодо визнання позовних вимог. Оскільки визнання відповідачем позову в даному випадку не суперечить закону та не порушує права свободи та інтереси інших осіб, тому суд дійшов до висновку про прийняття визнання позову відповідачем та задоволення позовних вимог. Згідно ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 605 грн. 60 коп., інша частина підлягає поверненню позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved