Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання матері дитини. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Позивач по зустрічному позову [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просить суд розглянути справу за його відсутності, зустрічні позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. В задоволенні первісного позову [PERSON] просить відмовити в повному обсязі. Відповідач по зустрічному позову [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала заяву, згідно якої зустрічні позовні вимоги визнає частково, не визнає в частині стягнення з неї аліментів, оскільки діти проживають з чоловіком, який має роботу і самостійний дохід, в той час, як вона не має засобів до існування, просить розглянути справу за її відсутності. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналогічні положення містяться у ст.ст. 15, 16 ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с.10,11). Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.01.2024 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] ою розірвано (а.с.9). Згідно письмової заяви [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 19.12.2023 року, [PERSON] повідомляє, що її діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , постійно проживають та перебувають на повному утриманні (забезпеченні) свого батька [PERSON] , який їх самостійно виховує (а.с.12). Згідно пояснень позивача, сторони досить тривалий час проживали дружньою сім`єю, однак, поступово їхні відносини почали погіршуватися, стали напруженими. Сторони втратили контакт між собою, менше приділяли уваги один одному, не могли знайти спільної мови та у них постійно виникали сварки. Він тривалий час намагався налагодити сімейне життя, однак це не дало позитивного результату, що спричинило втрату почуття любові одне до одного та призвело до розпаду сім`ї, сторони вирішили припинити відносини. Друга молодша дитина народилася після початку війни. Відповідач на фоні постійних обстрілів та через регулярне відключення електроенергії тривалий час перебувала в стресовому стані, в неї був емоційний зрив, вона свої негативні емоції почала переносити на відносини з новонародженою дитиною. Крім того, через зміну в зовнішності після пологів відповідачка почала звинувачувати його, що через його бажання мати дитину вона набрала вагу, через що на її погляд стала виглядати не так як раніше. Декілька разів він бачив, що вона грубо поводиться з дитиною, відмовлялася її купати, всі ці дії виконував він з самого народження. Не бажала годувати грудним молоком, щоб не втратити красу, він наймав няню, щоб під час, коли він на роботі, та гуляла з дитиною, оскільки відповідач не бажала з дитиною гуляти по вулиці. Через таку поведінку відповідача він запропонував їй переїхати пожити до її батьків, а сам з моменту, як молодшій доньці виповнився один рік, залишився проживати разом з двома дітьми. Отже, з березня 2023 року він та відповідач стали жити окремо один від одного. Діти з того часу живуть разом з ним, він самостійно їх виховує, утримує, доглядає та виконує батьківські обов`язки протягом цього часу, тобто з березня 2023 року. Відповідач фактично з часу народження другої дитини усунулася від виховання та спілкування з донькою, матеріальної допомоги не надає на утримання обох дітей, весь тягар по матеріальному забезпеченні дітей, в придбанні їм речей, харчування, медичного догляду покладено на нього. Крім того, відповідач ніде не працює, коли вони жили разом, вона виконувала функції домогосподарки, в даний час вона також не працює, а тому не надає будь-якого матеріального забезпечення дітям. З її слів, вона має отримувати від нього матеріальне забезпечення, тому як вона виконала функції щодо народження дитини і це головне, що вона повинна зробити в житті і тому батько дитини повинен її утримувати також. Він працевлаштований, має житло, в якому для проживання, виховання і розвитку дітей створені всі необхідні умови. Діти мають власну кімнату, яка обладнана відповідно до їх віку, він має задовільний матеріальний стан для організації оздоровлення та відпочинку своїх дітей як в межах України, так і за кордоном України, однак отримати згоду від відповідачки на виїзд за кордон з дітьми він вряд чи зможе через їхні стосунки. Позов, який поданий до нього, вважає безпідставним, тому як відповідачка не живе з їхніми спільними дітьми, а тому не може вимагати стягувати аліменти на її утримання до досягнення донькою віку трьох років. Тому вважає, що в задоволенні її вимоги щодо стягнення аліментів на її утримання до досягнення донькою трьох років повинно бути відмолено. Щодо залишення проживання дітей разом з батьком, суд вважає, що в даному випадку спір між сторонами з приводу місця проживання дітей відсутній, а тому суд може вирішити питання про залишення проживання дітей разом з позивачем. Судом встановлено, що позивач працевлаштований, має житло, в якому для проживання та виховання і розвитку дітей створені всі необхідні умови. Крім того, має все необхідне для забезпечення дітей повним і гармонійним фізичним, розумовим, духовним, моральним і соціальним розвитком, а також має змогу надати всебічний рівень життя, необхідний для такого розвитку, та поряд з цим не позбавляє відповідачку батьківських прав на дітей. Одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачається, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до вимог ч.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Обов`язок батьків щодо утримання своєї дитини, передбачений ч.2 ст.51 Конституції України є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до положень ч.1 ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Відповідно до ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. А відповідно до ст. 27 цієї Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. На цей час ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України з урахуванням усіх змін передбачено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Відповідно до статті 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до вимог статей 181, 182, 183, 184 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Враховуючи, що відповідачка є здоровою, має працездатний вік, не має на утриманні непрацездатних та неповнолітніх осіб, суд вважає, що він в змозі сплачувати аліменти, а тому виходячи з принципу справедливості та розумності, вважає за необхідне стягнути аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі по 5000грн. на кожну дитину щомісячно. При визначенні розміру стягуваних аліментів, суд виходить із встановлених під час судового засідання розміру потреб дітей та відсутність об`єктивних даних про неможливість відповідача з поважних причин забезпечити такі потреби. Вирішуючи спір, суд керується пріоритетом інтересів дітей та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі по 5000 грн. на кожну дитину щомісяця до досягнення ними повноліття. Суд дає критичну оцінку доводам відповідачки [PERSON] , висловлені нею у письмовій заяві щодо незгоди стягнення з неї аліментів, оскільки вони є голослівними, безпідставними та не підтверджені належними та допустимими доказами і спростовуються письмовими поясненнями позивача [PERSON] , матеріалами справи в їх сукупності. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] по зустрічному позову підлягають до задоволення в повному обсязі. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] «про стягнення аліментів на утримання матері дитини» слід відмовити. Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України, ч. 1 ст. 430 ЦПК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову, а рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного та

Outcome: approved