Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

В листопаді 2024 року позивач [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину, посилаючись на наступні обставини. 18.09.2016, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Пархомівської сільської ради Володарського району Київської області, актовий запис про шлюб № 4. Шлюб було розірвано за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.10.2024 (справа № 357/10864/24 провадження № 2/357/4262/24). 29.01.2017 у [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] (далі Позивач) та [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] (далі Відповідач), народилась спільна дитина донька [PERSON] , актовий запис про народження № 150. Відповідно до медичного висновку № 576 на дитину інваліда віком до 18 року підгрупа «А» [PERSON] є дитиною з інвалідністю. Дитині встановлений діагноз: дитячий церебральний параліч. До підгрупи «А» першої групи інвалідності належать особи з винятково високою мірою втрати здоров`я, надзвичайною залежністю від постійного стороннього догляду, допомоги чи диспансерного нагляду інших осіб (фактично нездатні до самообслуговування) (п. 21 «Порядку встановлення лікарсько-консультативними комісіями інвалідності дітям» затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 р. №917). З 2020 року Позивач, Відповідач та їх спільна дитина проживали постійно в будинку за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності матері Відповідача [PERSON] . Однак, з травня 2023 року Відповідач став проявляти байдужість та холод до Позивача та дитини, припинив приїжджати до дому з роботи та фактично змінив своє місце проживання. З липня 2023 року, після повернення Позивача з дитиною з реабілітаційного центру, Відповідач взагалі припинив цікавитись і життям дитини. В 20 - числах вересня 2023 року, мати Відповідача та баба дитини, повідомила про те, що вона продає будинок і Позивач ( [PERSON] ) разом з дитиною повинна звільнити будинок до 01.10.2023 року, при цьому, що на пошук житла, збір речей та переїзд Позивачу залишалось всього 2 тижні з дитиною інвалідом на руках, нікого не цікавило. Фактично, Відповідач зі своєю матір`ю (бабою дитини) кинули Позивача з дитиною напризволяще. Доречно наголосити, що пошуком житла, оплати, питанням упакування речей та переїздом звичайно, а ні Відповідач, а ні його батьки Позивачу не тільки не допомагали, а навіть не спитали щодо потреби у допомозі. Як відомо Позивачу, Відповідач отримує стабільний, високий дохід, працює сам на себе водієм на власному ТЗ «зерновозі» та разом із співмешканкою на даний час тримають м`ясний магазин в м. Б. Церква, натомість, донька постійно потребує відповідно до її віку, фізичного стану та розвитку повноцінного харчування, одягу, витрат на відпочинок та дозвілля, а також значних коштів на підтримання нормального розвитку та здібностей дитини у відповідності до її діагнозу. За таких обставин вона, Позивач, звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у 2023 році з позовом та просила стягнути з Відповідача аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до повноліття дитини, також стягнути з Відповідача на користь Позивача аліменти на утримання Позивача, як матері дитини, з якою проживає дитина з інвалідністю в сумі 2000,00 гривень щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і на весь час проживання та опікування дитиною інвалідом. За рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.12.2023 позов задоволено, рішення набрало законної сили (справа № 357/12024/23 провадження № 2/357/3364/23). Після набрання рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.12.2023 законної сили, Позивач пред`явила виконавчі листи до виконання у Білоцерківський ВДВС у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Після відкриття виконавчих проваджень ВП № [NUMBER], ВП [NUMBER], внаслідок невиконання Відповідачем своєчасно та в повному об`ємі судового рішення про стягнення аліментів на користь Позивача на утримання дитини та на особисте утримання, за Відповідачем утворилася заборгованість по виплаті аліментів на дитину в розмірі - 20 555, 00 грн, на особисте утримання Позивача - 11 269, 00 грн. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, згідно частини 9 статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець у ВП № [NUMBER] виніс вмотивовані постанови, а саме: про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; арешт коштів боржника. Лише після винесення зазначених постанов, Відповідачем в серпні 2024 року було погашено заборгованість зі сплати аліментів за період з 01.10.2023 року по 11.06.2024 року. Таким чином, до погашення заборгованості Відповідачем по сплаті аліментів, Позивач самотужки утримувала дитину, купувала продукти харчування, одяг, речі першої необхідності, відшукувала (просила, позичала) кошти на лікування дитини та її реабілітацію. Знаючи, що дитина потребує постійної батьківської уваги і значної допомоги, Відповідач на даний час знову ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по утриманню дитини - оплаті аліментів за рішенням суду, не кажучи вже забезпеченні духовного та морального розвитку, в підтриманні фізичного стану та отриманні належного медичного догляду та лікування. Відповідачу достеменно відомо про фізичний стан дитини, однак його не турбують питання обов`язкового лікування доньки, яка з дитинства має захворювання яке вимагає над потужної роботи в реабілітації, постійної уваги та турботи 24/7. Згідно медичних висновків дитина, окрім встановленого діагнозу з дитинства, мала ряд супутніх захворювань, які вимагали невідкладного медичного втручання, звичайно, які не зважаючи на брак коштів, Позивач вирішує самотужки. Так, як зазначалось вище, відповідно до медичного висновку № 576 [PERSON] є дитиною з інвалідністю. Дитині встановлений діагноз: дитячий церебральний параліч з винятково високою мірою втрати здоров`я, надзвичайною залежністю від постійного стороннього догляду. Згідно індивідуальної програми реабілітації інваліда № 13 [PERSON] , окрім обмежень до життєдіяльності III ступеня таких як: до самообслуговування, орієнтації, пересування, спілкування, навчання, потребує також медичної реабілітації: відновлювальної - стаціонарне лікування 1 р/рік, амбулаторне лікування 2 р/рік, санаторно-курортне лікування 1 р/рік. Так, дитина - [PERSON] , з 09.05.2024 року хворіла на пневмонію, вартість лікування - 608, 65 грн; з 03.04.2024 року хворіла на бронхіт, вартість лікування - 1284, 59 грн; з 07.05.2024 року хворіла на бронхіт, вартість лікування - 642, 65 грн. Проведення планової діагностичної процедури - електроенцефалографія, вартість склала 550, 00 грн, здача аналізів лабораторія «СІНЕВО», вартість склала 520, 00 грн. Дитина - [PERSON] пройшла курс медичної реабілітації: заняття сенсорної інтеграції, дефектологом, реабілітологом. Вартість наданих послуги І лікування: всього - 45 900, 00 грн. ( квітень - 4500, 00 грн, травень - 9000, 00 грн, червень - 5400, 00 грн, липень - 4500, 00 грн, серпень- 11100, 00 грн, вересень - 5700, 00 грн, жовтень - 5700, 00 грн ), загальна сума лікування, здача аналізів та медичне обстеження склала 49 507, 00 гривень. Окрім витрат на лікування та реабілітацію доньки, Позивач витрачала кошти на най необхідніший одяг для дитини. Витрати на одяг, взуття, всього 15 462, 00 грн. Дані витрати несла Позивач самотужки, без отримання аліментів від Відповідача, який у нових відносинах і в турботах про дітей своєї співмешканки, покинув свою біологічну дитину з інвалідністю. Позивач стверджує, що також можуть підтвердити навіть свідки, що маленька донечка просто стала непотрібним і не бажаним тягарем для свого батька. Станом на дату звернення до суду з даним позовом, Відповідач знову не сплачує аліменти і по їх виплаті є заборгованість. Сума додаткових витрат які понесено було Позивачем складає - 64 969, 00 грн. Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ним аліментів. Чинним законодавством не передбачена можливість повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору. Просила стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , додаткові витрати на дитину [PERSON] , [INFO] , в розмірі - 32 484, 50 грн, половину частини від фактичних витрат понесених позивачем ( а. с. 1-7 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2024 ( а. с. 69 ), головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. За відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ). Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру ( ч. 8 ст. 187 ЦПК України ). Згідно відповіді № 937098 від 02.12.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованого засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом судді стосовно визначення підсудності, [PERSON] з 03.10.2017 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 74-75 ). З матеріалів справи вбачається, що позивачем пред`явлено позов до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у відповідності до вимог ч. 1 ст. 27 ЦПК України, що узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 29.10.2020 року у справі № 263/14171/19. Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ). Ухвалою судді від 03.12.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у вищевказаній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін та призначено судове засідання у справі на 15.01.2025 ( а. с. 76-77 ). 09 січня 2025 року за вх. № 1309 судом отримано відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] , в якому просила відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог до [PERSON] про стягнення витрат на придбання одягу та взуття в сумі 7731 гривні, оскільки на відміну від аліментів, за своїм цільовим призначенням додаткові витрати не є коштами спрямованими на утримання дитини, а так як відповідач сплачує аліменти на утримання дитини, то вважають, що аліментні кошти охоплюють собою придбання одягу та взяття для дитини. Вважають, що позивачка не надала суду доказів того, що придбання одягу та взуття є додатковими витратами в розуміння статті 185 СКУ, а тому в цій частині слід відмовити. В свою чергу, [PERSON] визнає позовні вимоги в сумі 24 752 гривні 77 копійок, а саме додаткові витрати на лікування та курс медичної реабілітації дитини [PERSON] , а саме: на лікування пневмонії 14.05.2024 (608, 30 гривень); на лікування бронхіту з 03.04.2024 (1284,59 гривень); на лікування бронхіту 07.05.2024 (642, 65 гривень); на проведення планової діагностичної процедури - електроенцефалографії 23.08.2024 (550 гривень); на здачу аналізів 07.11.2023 (520 гривень); на курс медичної реабілітації (45900 гривень). Загальна вартість складає 49 505 гривні 54 копійок /2 =24 752 гривні 77 копійки ( а. с. 82-86 ). В судовому засіданні 15.01.2025 позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в позові та просила задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 15.01.2025 надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Визнала вимоги частково, в сумі 24 752,77 грн, в іншій частині вимог просила суд відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.10.2024 ( справа № 357/10864/24 ) було розірвано, що не було спростовано з боку сторін по справі та відповідно вказане судове рішення міститься у вільному доступі в Єдиному реєстрі судових рішень. Так, за час перебування сторін по справі у шлюбі, у останніх [INFO] народилась спільна дитина, донька [PERSON] , про що в матеріалах справи свідчить наявне свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області від 31 січня 2017 року, актовий запис про народження № 150 ( а. с. 11 ). Відповідно до медичного висновку № 127, [PERSON] є дитиною з інвалідністю, який встановлений діагноз: дитячий церебральний параліч ( а. с. 20 ). В матеріалах справи міститься Індивідуальна програма реабілітації інваліда № 13 від 09.01.2024. В ній зазначено, що [PERSON] , [INFO] є дитиною з інвалідністю Підгр. «А» з 02.04.2018 року. В зазначеній програмі зазначено, в який час та що потребує дитина( а. с. 18-19 ). Встановлено, що згідно з рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.12.2023 (справа № 357/12024/23 провадження № 2/357/3364/23 ) з відповідача стягуються аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до повноліття дитини, а також стягуються з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання, як матері дитини, з якою проживає дитина з інвалідністю в сумі 2000,00 гривень щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і на весь час проживання та опікування дитиною інвалідом. На підтвердження зазначеному, до позовної заяви позивачем додано виконавчі листи, видані судом 05.02.2024 року ( а. с. 21, 22 ). Встановлено, що вищевказані виконавчі листи перебувають на виконанні у Білоцерківському ВДВС у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Так, після відкриття виконавчих проваджень ВП № [NUMBER] та ВП [NUMBER], внаслідок невиконання відповідачем своєчасно та в повному об`ємі судового рішення про стягнення аліментів на користь позивача на утримання дитини та на її особисте утримання, державний виконавець у ВП № [NUMBER] виніс вмотивовані постанови, а саме: про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; арешт коштів боржника ( а. с. 27-30 ). Оскільки дитина має інвалідність, потребує лікування, реабілітації, позивач несе додаткові витрати на дитину, тому остання звернулася до суду з даним позовом про стягнення з відповідача половину понесених нею додаткових витрат. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 1 СК України - Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 10 ст. 7 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Так, поряд із аліментами на утримання дитини батьки повинні сплачувати кошти на покриття додаткових витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається данною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Відповідно до даної норми обов`язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред`являвся. У такому випадку такий із батьків зобов`язаний нести додаткові витрати на дитину. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Частина 2 статті 185 СК України передбачає, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Розмір коштів, що стягуються на додаткові витрати, не може бути більше самих додаткових витрат. Суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного положення сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і стягненні аліментів відповідно до ст. ст. 181, 182 СК України. У випадку, коли матеріальне положення батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, додаткові витрати можуть бути компенсовані лише частково. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одного із батьків у твердій грошовій сумі. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення. Причому, якщо причина, що зумовила додаткові витрати, є триваючою (тяжка хвороба або каліцтво) додаткові витрати можуть фінансуватися наперед із вказівкою або без вказівки кінцевого терміну їх виплати. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. У випадку зміни особливих обставин, на яких ґрунтувалося рішення суду про стягнення додаткових витрат на дитину, кожна із сторін вправі звернутися до суду з відповідною вимогою - збільшення або зменшення суми додаткових витрат. Вищезазначені висновки узгоджуються й з положеннями п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». У пункті 18 вищезазначеної постанови зазначено, що передбачені ст. 185 СК України додаткові витрати на утримання дитини, викликані особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом, тощо) можуть стягуватись лише з батьків і у разі фактичних витрат, їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Чинним законодавством України не передбачений вичерпний перелік таких додаткових витрат на утримання дитини. Підставою призначення додаткових витрат є особливі обставини, які можуть бути зумовлені, як негативними і так і позитивними фактами. Верховний Суд у справі № 520/12681/17 зазначив, що розмір додаткових витрат на дитину має бути обґрунтованим відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 та постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 520/12681/17. Отже розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, обстеження, на санаторно-курортнелікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). Так, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на лікування та курс медичної реабілітації дитини [PERSON] , а саме: на лікування пневмонії; лікування бронхіту, проведення планової діагностичної процедури - електроенцефалографії; здачу аналізів та на курс медичної реабілітації. Загальна вартість понесених витрат на вищезазначене з боку позивача становить 49 505,54 гривень. Вказані витрати з боку позивача належним чином підтверджені рецептами, оглядами, рекомендаціями, квитанціями, результатами досліджень та відповідними Актами наданих послуг ( а. с. 40-68 ). При цьому позивач просить стягнути з відповідача половину вартості понесених витрат. У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що «СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення». На думку суду, однією із відмінностей додаткових витрат від аліментів є їх передбачуваність. Тобто при зверненні до суду позивач має довести розмір коштів витрачених або тих, які будуть витрачені періодично і їх зв`язок із існуванням особливих обставин, як позитивних (наприклад розвиток здібностей), так і негативних (витрати, пов`язані із станом здоров`я дитини). Отже відповідно до наданих доказів у справі позивачем доведено суду, що нею було витрачено додаткові витрати на дитину, зокрема, на її лікування та курс медичної реабілітації на загальну суму 49 505,54 гривень, половина яких становить 24 752,77 гривень. За таких обставин, позовні вимоги позивача про стягнення додаткових витрат на дитину в частині понесених витрат на лікування та курс медичної реабілітації дитини є такими, що підтверджені належними доказами, в зв`язку чим підлягають задоволенню в розмірі половини вартості понесених витрат на лікування та курс медичної реабілітації дитини у вищевказаному розмірі. Доказів наявності обставин для звільнення відповідача від обов`язку брати участь у додаткових витратах на дитину чи зменшення розміру його участі у додаткових витратах на дитину стороною відповідача суду надано не було. Навпаки, як у відзиві так і в судовому засіданні представник позивача не заперечувала та визнала позовні вимоги позивача в частині понесення останньою додаткових витрат на лікування та курс медичної реабілітації дитини у вищевказаному розмірі, половина яких складає 24 752,77 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову ( ч. 4 ст. 206 ЦПК України ). Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача половину додаткових витрат на дитину в розмірі по 7 731 гривень ( загальна сума 15 462 гривень ), які були понесенні останньою на придбання взуття, одягу та підтверджені відповідними квитанціями ( а. с. 31-39 ), то в цій частині вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки придбання вищевказаних речей не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України. В постанові від 31 січня 2020 року у справі № 484/2230/17 КЦС ВС вказав, що придбання шкільного одягу, взуття та шкільного приладдя не належить до додаткових витрат, зумовлених особливими обставинами. Ці витрати поглинаються аліментними виплатами того з батьків, хто не проживає з дитиною. На відміну від аліментів, за своїм цільовим призначенням додаткові витрати не є коштами спрямованими на утримання дитини, а так як відповідач сплачує аліменти на утримання дитини, тому аліментні кошти охоплюють собою придбання одягу та взуття для дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 80 ЦПК України, належними докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Тому, виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину є такими, що підлягають до часткового задоволення. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України «Про судовий збір»). Згідно із п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Відповідно до п. 3 частини першої ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, позивачі - у справах про оплату додаткових витрат на дитину. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( ч. 6 ст. 141 ЦПК України ). Отже, у відповідності до ст. 141 ЦПК України якщо позивач на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 211,20 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial