Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-09 00:00:00

До Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що є одноособовою власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. У вказаній квартирі також зареєстрована донька позивачки, онуки позивачки та колишній зять колишній чоловік доньки позивачки [PERSON] . Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03.09.2024 у справі №332/3562/24 шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Починаючи з жовтня 2019 року відповідач фактично не мешкає за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту про не проживання особи за місцем реєстрації вбачається, що гр. [PERSON] з жовтня 2019 року й по день складання акту у квартирі не проживає. А після розірвання шлюбу між донькою позивачки та відповідачем останній взагалі не відноситься до кола родичів позивачки, що є безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивачка має намір повноцінно реалізовувати власне право власності на зазначену вище квартиру, в тому числі й шляхом розпорядження нею. Однак, реєстрація місця проживання відповідача у належній позивачу квартирі перешкоджає їй у реалізації цього права у зв`язку із чим позивач змушена звернутися до суду із даним позовом. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22.10.2024 року у вказаній справі було відкрито провадження і її призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21.11.2024 року у вказаній справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Щаслива М.О. у судове засідання не з`явилися. Адвокат Щаслива М.О. надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судові засідання призначені на 21.11.2024 та на 10.01.2025 не з`явився, про причини такої неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за зареєстрованою адресою місця проживання відповідача та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Будь-яких заяв та клопотань, в тому числі відзиву на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходило. Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Відтак, враховуючи положення\~ст. 128 ЦПК України, суд висновує, що відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Представники третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Запорізької міської ради та Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради, які про день, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. У встановлений судом строк відзив на позовну заяву до суду відповідач не подав, жодних заяв чи клопотань не надіслав, у зв`язку з чим суд відповідно до положень\~ч. 8 ст.\~178 ЦПК України\~вирішує справу за наявними в ній матеріалами. Відповідно до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивача, прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі\~ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є одноособовою власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до відмітки у паспорті позивачки від 15.03.2008 місцем її реєстрації зазначена адреса: [ADDRESS] . У належній позивачу квартирі за вищезазначеною адресою з 21.08.2015 по теперішній час зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповіддю на запит за №1110/2024 від 15.10.2024 до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради. Актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 10 жовтня 2024 року, складеним комісією у складі мешканців буд. [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , засвідчено, що гр. [PERSON] , [INFO] , у квартирі [ADDRESS] з жовтня 2019 року і по день складання акту не проживає. Позивачка має намір повноцінно реалізовувати власне право власності на зазначену вище квартиру, в тому числі й шляхом розпорядження нею. Однак, реєстрація місця проживання відповідача у належній позивачу квартирі перешкоджає їй у реалізації цього права у зв`язку із чим [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: припинення правовідношення (частина 2 статті 16 ЦК України). В силу частин 1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно ст. 71 ЖКУ, за особою, що без поважних причин відсутня в житловому приміщенні, право користування ним зберігається на протязі шести місяців. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Крім того, положення ч. 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначають, що наявність прописки (на даний час реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала. Відповідно до ст.30, ст.41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Конституцією України(ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316,317,319,321 ЦК України). Дослідивши матеріали справи та враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, оскільки підтверджуються наданими доказами та підлягають задоволенню. Згідно з положеннями ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є достатньою підставою для зняття відповідачів з реєстраційного обліку за місцем проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~ \~\~\~ \~На\~підставі\~викладеного та\~

Outcome: approved