Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-05 00:00:00

покликаючись на несплату відповідачем до бюджету Клеванської селищної ради платежів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайова участь), представник позивача селищний голова Галина Кидун у поданій до суду 08 жовтня 2024 року позовній заяві просить стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти в сумі 50 097 грн. 92 коп., судові витрати покласти на відповідача. Представник позивача Сергій Бахчиванжи у поданій до суду заяві позов підтримує повністю. Відповідач відзив на позов не подав. Сторони відповідно до ст.128-130\~ЦПК України належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Представник позивача у поданій до суду заяві просить справу слухати у відсутність сторони позивача, не заперечує щодо винесення заочного рішення у справі. Відповідач до суду не з`явився. Зважаючи на те, що їх з`явлення не визнане обов`язковим, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторони, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність в порядку заочного розгляду та у відповідності до ч.2 ст.247\~ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд встановив такі обставини. Рішенням Клеванської селищної ради від 05 травня 2018 року за №122 затверджене Положення про пайову участь у розвитку інфраструктури селищ Клеванської селищної ради. Положення визначає умови залучення коштів замовників будівництва для розвитку інфраструктури з урахуванням соціально-економічної важливості об`єктів будівництва. Згідно з п.2 Порядку замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) на території Клеванської селищної ради. Пайова участь Замовника у розвитку інфраструктури Клеванської селищної рали - внесок Замовника у розвиток інфраструктури території Клеванської селищної ради, який полягає у перерахуванні Замовником до селищного бюджету - бюджету розвитку коштів пайової участі для забезпечення створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури селиш Клеванської селищної ради. Розмір пайової участі забудовників об`єктів містобудування на розвиток інфраструктури селищ Клеванської селищної ради складає 1) для будівництва житла - 1,5 відсотка від загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта. (п.4.4. Положення). 01 жовтня 2018 року Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області зареєструвало повідомлення про початок виконання будівельних робіт РВ061182740910 на об`єкт "Будівництво торгівельно-побутового комплексу по [ADDRESS] " відповідно до інформації з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (https://e-construction.gov.ua). 17 серпня 2023 року Державною інспекцією архітектури та містобудування України зареєстровано декларацію ІУ 101230817274 про готовність до експлуатації об?єкта «Будівництво торгівельно-побутового комплексу», розташованого за адресою: [ADDRESS] . Замовником будівництва об?єкта є відповідач [PERSON] . У розділі «Пайова участь» вказано про звільнення від оплати на підставі п.13 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-1X від 20.09.2019. Однак це стосується об?єктів, будівництво яких розпочате після 01 січня 2021 року. Згідно з даними декларації про готовність до експлуатації об?єкта ІУ 101230817274, загальна кошторисна вартість об?єкта будівництва становить 3 339 861 грн., отже розмір пайової участі, що підлягає сплаті становить 50 097,92 грн. (3 339 861 грн.* 1,5%). Як вбачається з матеріалів справи, позивач направляв на адресу відповідача вимогу про сплату пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту №1315/02-19 від 21 серпня 2024 року, однак відповідач у добровільному порядку кошти за вказаними реквізитами не перерахував. Суд застосував такі норми права. Відповідно до ч.1 ст.73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад /ч.3 ст.16 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні/. Місцеві бюджети є складовою бюджетної системи України /ч.1 ст.5 Бюджетного кодексу України/. Згідно з п.4-1 ч.1 ст.71 Бюджетного кодексу України надходження бюджету розвитку місцевих бюджетів включають: кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, отримані відповідно до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". В силу положень ч.8 ст.40 вкаазаного Закону на замовника покладений обов`язок подати до органу місцевого самоврядування звернення про укладення договору про пайову участь та документів, що підтверджують вартість будівництва. Згідно з ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п.4 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала /ст.1212 ЦК України/. Суд прийшов до таких висновків, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Вимоги ст.264\~ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положеньзакону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (п. 68-70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №643/21744/19). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу Україниє відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. В матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до органу місцевого самоврядування із заявою про укладення договору, як і відсутні докази укладення договору про пайову участь. Факт відсутності договору (договір не укладено) не заперечувався учасниками справи. З 01.01.2020 статтю 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" виключено на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-ІХ. Суд вважає, що законодавцем під час внесення змін до Закону №3038-VI (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону № 132-IX) чітко визначені підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін, а саме: - договори пайової участі, укладені до 01.01.2020 на підставі вимог статті 40 Закону №3038-VI, залишались дійсними та підлягали до їх повного виконання і після виключення вказаної статті (абзац перший пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX). Тобто істотні умови, зокрема щодо розміру пайової участі, строку сплати пайової участі, відповідальності сторін, які відповідно до закону підлягали врегулюванню у таких договорах, залишались незмінними; - якщо станом на 01.01.2020 такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені та оскільки з 01.01.2020 встановлений статтею 40 Закону № 3038-VI обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі, як і обов`язок щодо укладення відповідного договору, перестав існувати, тому законодавцем було визначено нормативне регулювання таких правовідносин прикінцевими та перехідними положеннямиЗакону № 132-IX. Зокрема абзацом 2 пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX визначено розмір та порядок пайової участі замовників будівництва. Отже, для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені) абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію. Враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію. Відповідач [PERSON] як замовник, здійснюючи будівництво, не уклав договір про пайову участь, не виконавши тим самим вимоги Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не сплатив. Відтак, права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. Верховний Суд у своїй постанові від 13.12.2022 /справа № 910/21307/21/, зазначив, що у випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 зі справи № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту є звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України. Таким чином, неправомірна бездіяльність відповідача щодо його обов?язку взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, який кореспондується зі зверненням відповідача до Клеванської селищної ради із заявою про укладення такого договору, є протиправною формою поведінки, внаслідок якої Клеванська селищна рада була позбавлена права отримати на розвиток інфраструктури населеного пункту відповідну суму коштів. Згідно розрахунку величини пайової участі замовників (юридичних, фізичних осіб) у розвитку інфраструктури селищ Клеванської селищної ради розмір пайового внеску [PERSON] становить 50 097,92 грн. (3 339 861 грн. * 1,5%). На теперішній час право позивача є порушеним, а тому в силу статті 1212 ЦК України несплачені кошти безпідставно збережені замовником будівництва відповідачем та підлягають стягненню на користь позивача. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги Клеванської селищної ради законними та обґрунтованими, такими що підтверджуються матеріалами справи, відповідають вимогам чинного законодавства, а відтак суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved