Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-29 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 07 серпня 2024 року представник позивача, діючи в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів, у якому, з урахуванням заяви про усунення недоліків, у якій подано позовну заяву у новій редакції, остаточно просила суд: стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини, доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 70 000 грн., щомісячно, починаючи стягнення з 01 серпня 2024 року і до повноліття дитини. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 24.12.2020 року сторони перебували у шлюбі, в якому [INFO] народилася донька [PERSON] . Від народження донька проживає та повністю перебуває на утриманні матері, а відповідач з 18.06.2021 року не бере участі у її вихованні та утримання. При цьому, доньці повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Такий рівень у будь-якому випадку не повинен бути меншим за прожитковий мінімум. Разом з тим, відповідач є здоровим та працездатним, на утриманні інших дітей чи непрацездатних дружини, батьків не має, працює на морських судах на посаді капітана та має дохід у розмірі 13\~000,00 дол. США, що цілком дозволяє відповідачу сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі 70\~000, 00 грн. на дитину. При цьому, позивач вважає, що факт розірвання шлюбу між батьками жодним чином не повинен негативно впливати на якість та рівень забезпечення доньки. ІІ. Виклад позиції відповідача. 12.12.2024 року представник відповідача [PERSON] адвокат Довженко В.І. подав відзив на позов. Вказав, що заперечує проти позовних вимог позивачки, оскільки повідомлені нею у позові відомості не відповідають дійсності. Так, відповідач дійсно працевлаштований, однак його заробітна плата складає 5000 ліїв. Отже, аліменти повинні стягуватися не на підставі сумнівних документів, наданих позивачкою, і не в фіксованій сумі, як на підставі наданих відповідачем документів про наявність у нього на момент розгляду справи документів про постійне працевлаштування відповідача, а в певній частці від доходів, які відповідач має на час їх отримання. ІІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 02.09.2024 року позовну заяву залишено без руху. Позивачу (представнику позивача) надано 5-денний строк з дня отримання копії ухвали суду для усунення недоліків. 22.10.2024 року представником позивача на адресу Херсонського міського суду Херсонської області подано заяву про усунення недоліків позову. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23.10.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 05.11.2024 року. У судове засідання учасники судового провадження не прибули. Про день, час та місце проведення судового засідання повідомленні належним чином. У судове засідання позивач не з`явилася, адвокат Саплєва О.В. діючи в інтересах позивача 04.11.2024 року через систему «Електронний суд» подала клопотання про розгляд справи за її відсутності та просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 04.11.2024 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. У зв`язку із заявленим клопотанням сторони відповідача про відкладення розгляду справи судове засідання не відбулося, розгляд справи призначено на 11.12.2024 року. У судове засідання позивач не з`явилася, адвокат Саплєва О.В. діючи в інтересах позивача 11.11.2024 року через систему «Електронний суд» подала клопотання про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. У судове засідання сторона відповідача не з`явилася, про день, час та місце проведення судового засідання відповідач та його представник повідомлялись належним чином, про причини неприбуття у судове засідання суд не повідомлено. У зв`язку із неявкою сторони відповідача у судове засідання, за наявності клопотання про відкладення розгляду справи у перше судове засідання та відсутності відзиву на позовну заяву судове засідання відкладено на 30.12.2024 року. 12.12.2024 року від представника відповідача через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, у прохальній частині якого представник відповідача просив здійснити перевірку повноважень представника позивача, та витребувати у позивача оригінали документів на підставі яких обґрунтовуються позовні вимоги. У час призначений для розгляду справи позивач не з`явилася, адвокат Саплєва О.В. діючи в інтересах позивача у раніше поданих заявах через систему «Електронний суд» клопотала про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. У час призначений для розгляду справи відповідач та його представник не прибули, про день час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, якщо клопотання про розгляд справи заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, враховуючи згоду сторони позивача про розгляд справи у їх відсутності та наявності відзиву зі сторони відповідача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. З`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. 24.12.2020 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, про що 24.12.2020 року Суворовським районним у місті Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зроблено актовий запис №360 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , про що Суворовським районним у місті Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зроблено відповідний актовий запис №128 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Відповідно до послужної книжки моряка №00318/2018/22 від 08.11.2018 року, [PERSON] , [INFO] , з 28.02.2019 року ходить в рейси на іноземних суднах, зокрема: з 28.02.2019 по 12.03.2019, з 15.03.2019 по 26.05.2019, з 05.11.2019 по 01.03.2020, з 16.07.2020 по 12.11.2020, з 12.01.2021 по 09.02.2021, з 09.02.2021 по 28.05.2021, з 03.09.2021 по 16.01.2022 - на посаді старшого помічника, з 07.04.2022 по 25.09.2022, з 17.12.2022 по 11.04.2023, з 26.06.2023 по 08.12.2023 на посаді капітана. Трудовим договором, укладеним 06.04.2024 року в м. Кишинів, Молдова, погоджено від`їзд для працевлаштування [PERSON] , [INFO] на посаді капітана судна [PERSON] з 07.04.2024 терміном 4 місяці (+/- 1 місяць за взаємною згодою) та розміром заробітної плати 13\~300,00 дол. США. Трудовим договором, укладеним 24.06.2023 року в м. Тірана, Албанія, погоджено від`їзд для працевлаштування [PERSON] , [INFO] на посаді капітана судна LEG Antikithira з 25.06.2023 терміном 4 місяці (+/- 1 місяць за взаємною згодою) та розміром заробітної плати 13\~300,00 дол. США. Відповідно до Договору від 13.11.2023 року, [PERSON] відвідує дитячий садок «Розумниця». Розмір щомісячної оплати організації утримання дитини становить 350 євро. Договором майнового найму №1 від 16.10.2023 року підтверджено факт оренди [PERSON] житлового приміщення в м. Кишинів, Молдова зі щомісячною платою за найм у розмірі 550 євро. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта індексний номер інформаційної довідки 389021838 від 31.07.2024 року [PERSON] є власником: квартири [ADDRESS] , з 22.12.2020 року; квартири [ADDRESS] , з 19.05.2020 року. З довідки ТОВ «Кодру Фешн» від 06.11.2024 року встановлено, що гр.. [PERSON] був прийнятий на роботу з 06.11.2024 на посаду оператора/ програміста з заробітною платою 5000 леїв та працює по теперішній час. V. Оцінка Суду. Щодо клопотань відповідача з процесуальних питань. У прохальній частині відзиву на позовну заяву представник [PERSON] адвокат Довженко В.І. просив: для перевірки повноважень представника позивачки витребувати з Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області відомості про результати дізнання у кримінальному провадженні №12023078040000715 від 06.10.2023 року за ч. 1 ст. 358 КК України за заявою [PERSON] ; витребувати у позивачки оригінали доданих нею до позовної заяви документів, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги. Відповідно до статті 182 ЦПК України, при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлено - він встановлюється судом. Положення частини другої статті 174 ЦПК України визначають, що заявами по\~суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Частини перша, третя статті 178 ЦПК України визначають, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив повинен містити: найменування (ім`я) позивача і номер справи; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) відповідача, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта (для фізичних осіб - громадян України), номери засобів зв`язку, адресу електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; у разі повного або часткового визнання позовних вимог - вимоги, які визнаються відповідачем; обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, надану позивачем, з якою відповідач погоджується; заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права; перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання; заперечення (за наявності) щодо заявленого позивачем розміру судових витрат, які позивач поніс та очікує понести до закінчення розгляду справи по суті; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Частина п`ята цієї статті визначає, що до відзиву додаються: докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. За приписами частин першої, другої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про\~витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. Вказані норми процесуального закону свідчать, що відзив як заява по суті справи не може у своєму змісті містити клопотань з процесуальних питань (у даному випадку про витребування доказів та документів). У статті 84 ЦПК України передбачений спеціальний порядок до форми та змісту такого клопотання, однак заявлені [PERSON] у прохальній частині відзиву на позовну заяву клопотання таким вимогам не відповідають, а тому розгляду по суті не підлягають та підлягають поверненню заявнику. Щодо повноважень представника позивача у клопотанні про відкладення розгляду справи від 05.11.2024 року представник відповідача [PERSON] адвокат Довженко В.І. висловив сумнів щодо повноважень представника позивача адвоката Саплєвої О.В., яка на підтвердження своїх повноважень надала недійсне свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЗР №21/2089 від 28.05.2019 року, яке підписано головою Ради адвокатів Закарпатської області Фазекош О.А., оскільки відкрите кримінальне провадження №12023078040000715 від 06.10.2023 року за ч. 1 ст. 358 КК України за заявою [PERSON] . Суть заяви останньої полягає в тому, що Фазекош О.А. надав недостовірні відомості для отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю шляхом підробки офіційного документу диплома про закінчення у 2006 році Закарпатського державного університету про отримання базової вищої освіти за напрямком підготовки «Міжнародні відносини» та здобуття кваліфікації бакалавра з міжнародних відносин. Отже, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Саплєвої О.В. підписано особою, яка в дійсності не мала статусу адвоката і не мала законних підстав видавати таке свідоцтво. За приписами частини третьої, четвертої статті 131-2 Конституції України в редакції Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. Відповідно до п.п. 11 п. 16-1Розділу XV Конституції України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції з 1 січня 2019 року. Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним із таких документів ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Ордер це письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою відповідно до рівня, визначеного згідно із Законом України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. Стаття 12 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України. Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю і посвідчення адвоката України не обмежуються віком особи та є безстроковими. Зразки свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю і посвідчення адвоката України затверджуються Радою адвокатів України. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» одним із видів адвокатської діяльності є представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Стаття 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється у разі: подання адвокатом заяви про зупинення адвокатської діяльності; набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно адвоката за вчинення кримінального правопорушення, крім випадку, передбаченого пунктом 6 частини першої статті 32 цього Закону; 3) накладення на адвоката дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення права на заняття адвокатською діяльністю; 4) визнання адвоката за рішенням суду недієздатним або обмежено дієздатним. Стаття 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що право на заняття адвокатською діяльністю припиняється шляхом анулювання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю у разі: подання адвокатом заяви про припинення права на заняття адвокатською діяльністю; визнання адвоката безвісно відсутнім або оголошення його померлим; смерті адвоката; накладення на адвоката дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю; встановлення факту надання недостовірних відомостей для отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та складення присяги адвоката України; набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно адвоката за вчинення тяжкого, особливо тяжкого злочину, а також нетяжкого злочину, за який призначено покарання у виді позбавлення волі. Відомості про зупинення/ припинення права на заняття адвокатською діяльністю вносяться до Єдиного реєстру адвокатів України. Оскільки за даними ЄРАУ право на заняття адвокатською діяльністю у адвоката Саплєвої О.В. не зупинено/ не припинено, суд вважає безпідставними та спростовними положеннями Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» припущення відповідача щодо відсутності у адвоката повноважень на представництво інтересів позивача [PERSON] адвокатом Саплєвою О.В. у цій справі. Щодо суті заявлених позовних вимог Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, декларує, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із частиною третьою статті 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 цього Кодексу) за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 Конвенції ООН про права дитини, дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд визначає розмір аліментів в кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи. Положенням ст. 191 СК України визначено, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Суд звертає увагу сторін, що відповідно до ст. 179 СК аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ході розгляду справи судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи і не спростовується сторонами. Позивач стверджує, що від відповідача матеріальна допомога на утримання спільної доньки не надходить, чим утруднюється належне утримання позивачем доньки та з урахуванням того, що допомога повинна носити систематичний характер та достатній розмір позивачка просить суд стягнути за судовим рішенням суму грошових коштів у розмірі 70 000,00 грн. у якості аліментів на утримання доньки. Позивач стверджує, що відповідач має можливість саме у такому розмірі надавати допомогу. Між сторонами не досягнуто письмової згоди щодо розміру аліментів на утримання спільної доньки шляхом укладення відповідного договору, а обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття в силу положень статті 181 СК України є безумовним. Рішення суду про стягнення аліментів, враховуючи відносини сторін, є гарантією захисту прав малолітньої [PERSON] на забезпечення рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Суд констатує, що аліменти це платіж, спрямований на утримання дітей, і повинен бути достатнім для цього та співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дітей в коштах у розмірі, необхідному для їх життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, їх гармонійного розвитку, з врахуванням визначеного законом рекомендованого розміру прожиткового мінімуму для дитини. Прожитковий мінімум для дітей віком від 0 до 6 з 01 січня 2024 року встановлено у розмірі 2 563 грн (стаття 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік»). Вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача суд враховує, що позивачкою належними та допустимим доказами не обґрунтовано заявлений розмір до стягнення аліментів саме у сумі у розмірі 70 000, 00 грн. щомісячно, як і не надано доказів на підтвердження наявності у самої позивачки такого доходу, адже закон виходить саме з рівності батьків щодо утримання їх спільних дітей, та положення якого і на позивачку покладає обов`язок утримувати доньку у розмірі не меншому ніж заявлено вимогу до відповідача. При цьому аліменти повинні використовуватись виключно для задоволення потреб дитини, її фізичного, розумового, морального та соціального розвитку, і не можуть слугувати для безпідставного збагачення одержувача аліментів. Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Долучені до позову докази дають суду підстави дійти висновку, що відповідач має мінливий заробіток та не має постійного місця працевлаштування (з огляду на специфіку професії моряка), крім того позивачем не доведено, що відповідач має можливість стабільно протягом року сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі. В той же час, надана відповідачем довідка про працевлаштування з листопада 2024 року у ТОВ «Кодру Фешн» жодним чином не спростовує встановлені судом обставини щодо професії відповідача як моряка та отримання ним протягом 26.06.2023 - 08.12.2023 року доходу у розмірі 13\~300,00 дол. США/ міс, адже надані позивачкою копії трудових договорів/ контрактів у повній мірі узгоджуються з записами у послужній книжці моряка. Крім того, надана довідка стороною відповідача, про працевлаштування відповідача з 06.11.2024 року на посаду оператора/програміста, з огляду на відсутність постійного місця роботи, підтверджує можливість відповідача працювати між рейсами. За обставинами цієї справи, суд вважає підтвердженими обставини про можливість відповідача сплачувати аліменти на утримання свої малолітньої доньки та достатній рівень заробітку (доходу) для сплати аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 20\~000,00 грн. щомісячно. Суд критично ставиться до тверджень сторони відповідача з приводу заперечень стосовно способу захисту обраного позивачем при зверненні до суду із позовом про стягнення аліментів в частині обрання виду стягнення, оскільки у частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином, визначення способу стягнення аліментів (у частці від доходу або у твердій грошовій сумі) належить одержувачу аліментів, яким у даній справі є [PERSON] , яка у прохальній частині позовної заяви визначила спосіб стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, а не у частці від доходу відповідача. У той же час, [PERSON] за наявності підстав не позбавлений можливості звернутися до суду з окремим позовом про зміну способу стягнення аліментів, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року у справі №152/100/18. Таким чином, суд, встановивши фактичні обставини справи, наявність у сторін малолітньої доньки, відсутність між сторонами домовленості щодо розміру участі обох батьків в її утриманні, діючи виключно в найкращих інтересах дитини, виконуючи обов`язок якнайкращого забезпечення її права на належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку і на збереження достойного рівня життя до досягнення дитиною повноліття, враховуючи відсутність даних та належних та допустимих доказів про наявність на утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім`ї, батьків та відсутність доказів про систематичність надання такої допомоги добровільно, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині наявного обов`язку у відповідача матеріально утримувати свою дитину та вважає справедливим та законним присудження до стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 20 000, 00 грн. щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи від дня пред`явлення позову, тобто з 07 серпня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Докази, які б свідчили про неможливість відповідача сплачувати аліменти саме у такому розмірі, матеріали справи не містять. З огляду на викладене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. VІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VIІ. Розподіл судових витрат між сторонами. За статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. У відповідності до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Приймаючи до уваги звільнення позивача від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів до суду, ураховуючи задоволення позову, з відповідача в дохід держави підлягає до стягнення судовий збір визначений за ставками встановленими ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру у розмірі 1211, 20 грн.

Outcome: partial