Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивачка звернулася до суду з позовом до Ємільчинської селищної ради, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , за набувальною давністю. Вимогу мотивує тим, що 16.07.1978 року зареєструвала шлюб із [PERSON] , з яким разом працювала в Сербівському закладі загальної середньої освіти. Як молоде подружжя, вони звернулися з письмовою заявою до правління колгоспу «Прогрес» щодо виділення житла. Рішенням ради правління колгоспу «Прогрес» с. Середи, Ємільчинського району, Житомирської області у 1978 році їм було виділено житлову квартиру [ADDRESS] . Документів про право власності на квартиру не має. 18.09.2024 року позивачка звернулася до державного реєстратора Ємільчинської селищної ради із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , однак отримала відмову в проведенні реєстраційних дій, оскільки не надала документів, що підтверджують право власності на вказану квартиру. Позивачка зазначила, що добросовісно, безперервно, відкрито володіє та користується квартирою вже 45 років, сплачує комунальні послуги за електроенергію та проводить в ній ремонти. В судове засідання позивачка не з`явилася, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила справу розглянути у його відсутності. \~ \~ \~ \~Представник відповідача Ємільчинської селищної ради в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, просила розглянути справу у її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~ \~ \~ \~Згідно ч.ч.3, 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем; ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст.206 цього Кодексу. Відповідно до ст.206 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити в підготовчому засіданні. \~ \~ \~ \~ Дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд приходить до наступного. \~ \~ \~ \~Згідно до ч. 1 ст. 16, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ч. 1, ч. 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно ксерокопії свідоцтва про укладення шлюбу від 16.07.1978 року [PERSON] та [PERSON] . 16.07.1978 року зареєстрували шлюб. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 03.11.2017 року. Згідно довідки Середівського старостинського округу Ємільчинської селищної ради №207 від 30.08.2024 року за адресою: [ADDRESS] з 1979 року по 1982 рік проживали без реєстрації, а з 1982 року з реєстрацією такі особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , який вибув у м. Звягель, [PERSON] , [INFO] , який вибув у м. Київ 23.12.2011 року. Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади від 04.11.2024 року [PERSON] з 14.09.1976 року значиться зареєстрованою в [ADDRESS] . З довідки Ємільчинської селищної ради №678 від 13.09.2024 року слідує, що [PERSON] , яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , є власником вказаної квартири, згідно погосподарської книги №3, номера об`єкта по господарського обліку №04-0123-1 за 2024-2031 рр. Будинок введений в експлуатацію в 1982 році. Згідно архівної довідки Звягельської РДА Житомирської області від 06.09.2024 року в протоколах засідання виконавчого комітету, сесій Сербівської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області за період 1978-1982 років рішень щодо видачі ордера [PERSON] на вселення вквартиру восьмиквартирного будинку в с. Серби, Ємільчинського району, Житомирської області не виявлено. Рішенням Державного реєстратора прав на нерухоме майно №75846131 від 31.10.2024 року відмовлено в проведенні реєстраційних дій, оскільки встановлено наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій: після завершення строку, встановленого ч.3 ст.23 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, а саме для державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , [PERSON] не надала документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно та є підставою для державної реєстрації відповідного права. Згідно ксерокопії свідоцтва на право власності на житло, виданого 21.12.2020 року за №5 ТОВ «Агрофірма Прогрес», квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . Свідоцтво видано згідно протоколу №4 від 20.12.1978 року загальних зборів колгоспу «Прогрес». На замовлення [PERSON] 27.08.2024 року ФОП [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] . Судом встановлено, що позивачка із 1982 року відкрито, безперервно володіє спірною квартирою, поводячись із нею як власник. Добросовісне, відкрите, безперервне володіння позивачем зазначеним будинком підтверджується також поясненням [PERSON] , який зазначив, що він проживає з 1979 року у квартирі [ADDRESS] . У цьому ж будинку в квартирі [ADDRESS] з 1979 року проживає [PERSON] . Житло їм надавалося колгоспом «Прогрес», як молодим спеціалістам. Таким чином матеріалами справи встановлено, що позивачка правомірно, добросовісно заволоділа спірним чужим майном, вважаючи себе його власником. Також встановлено безтитульне, без відповідної правової підстави, володіння позивачкою зазначеною квартирою, власник якої відсутній. У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 №910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Згідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7.02.2014 року при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. П. 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Відповідно до правової позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду від 28.04.2020 року, справа № 552/1354/18, володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. За наведених обставин суд вважає, що позивачка добросовісно, безтитульно заволоділа нерухомим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти квартирою [ADDRESS] , поводячись як власник, починаючи з 1982 року, тобто більше десяти років, та набула право власності на це майно за набувальною давністю, на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved