Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-12 00:00:00

В травні 2024 року позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернувся з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №2803920957 від 25.06.2019. В обґрунтування вимог зазначав, що 25.06.2019 між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі - ТОВ «ФК «ЦФР») та [PERSON] укладено кредитний договір №2803920957, право вимоги за яким на підставі Договору відступлення права вимоги №20201216 від 16.12.2020, укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», перейшло до ТОВ «ФК «ЄАПБ» і у відповідності до витягу з реєстру боржників до договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 17110,22 грн, з яких: 10435,22 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 6675 грн - заборгованість за пенею. Оскільки відповідач в добровільному порядку не виконав своїх зобов`язань, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. 16.02.2024 у справі відкрито спрощене позовне провадження і постановлено справу розглядати без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України. 24.06.2024 відповідач [PERSON] подав заперечення на позов, яке суд сприймає як відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, стверджує, що хоча подавав заяву на отримання кредиту у ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», проте факт отримання коштів готівкою, чи будь-яким іншим чином заперечує, як заперечує і факт часткового погашення ним заборгованості в сумі 10000 грн. Також вказує, що 29.06.2019 він, відповідно до ст. 15 ЗУ «Про споживче кредитування», відмовився від споживчого кредиту, написавши письмову заяву. Крім того, вважає, що позивачем пропущено строк давності звернення до суду із вказаним позовом. У зв`язку з наведеним просить в задоволенні позову відмовити. 10.07.2024 позивач надав додаткові пояснення, в яких вказує, що відповідно до п.3 кредитного договору №2803920957 від 25.06.2019, [PERSON] , підписавши цей договір доручає ТОВ «ФК «ЦФР» виплатити/сплатити, за рахунок отриманого ним кредиту, суми грошових коштів - 10000 грн для отримувача - «Аваль -Експрес» та 600 грн для отримувача ПАТ «Страхова компанія «ТАС». Тобто кошти за кредитним договором №2803920957 від 25.06.2019 були виплачені/сплачені на погашення вже існуючої заборгованості у АТ «Райффайзен Банк «Аваль», тому твердження відповідача, що позивачем не підтверджено надання (перерахування) кредитних - коштів є безпідставними та необґрунтованими. Кредитний договір не визнаний недійсним та не розірваний в судовому порядку, а тому, в силу ст. 204 ЦК України, діє презумпція правомірності правочину. Щодо правомірності нарахування відсотків за користування кредитом, то відсутні підстави для застосування до виниклих спірних правовідносин норми ч.15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки відповідач при оформленні кредиту не надав відповідні документи, визначені вказаним Законом. Щодо твердження відповідача про сплив строку позовної давності, позивач зазначає, що такі є безпідставними та необґрунтованими з огляду на чинне законодавство. 07.08.2024 відповідач надав заперечення на додаткові пояснення, в яких стверджує, що вимоги позивача є надуманими, оскільки він кредитних коштів не отримував, тому що 29.06.2019 написав відповідну заяву. Крім того, відповідно до даних довідки №81-27-5/1254 від 26.06.2024, виданої АТ «Райффайзен Банк», переказ на ім`я [PERSON] не був виплачений в касі банку, у зв`язку з чим повернутий для ТОВ «ФК «ЦФК» 06.12.2022. Ухвалою Полонського районного суду Хмельницької області від 18.11.2024 зобов`язано відповідача [PERSON] надати копію письмової заяви від 29.06.2019, відповідно до якої він повідомив ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» чи акціонерне товариство «Райффайзен Банк» про відмову від споживчого кредиту № 2803920957 від 25.06.2019, на яку він посилається у відзиві на позовну заяву; зобов`язано позивача ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» надати інформацію щодо наявності/відсутності письмової заяви [PERSON] від 29.06.2019, відповідно до якої він повідомив про відмову від споживчого кредиту № 2803920957 від 25.06.2019; зобов`язано АТ «Райффайзен Банк» надати інформацію щодо наявності/відсутності письмової заяви [PERSON] від 29.06.2019 про відмову від споживчого кредиту № 2803920957 від 25.06.2019 (стосовно переказу коштів по системі «Аваль Експрес» від товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»). На виконання вказаної ухвали 02.12.2024 ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» повідомила, що в матеріалах, які були передані для ТОВ`ФК «ЄАПБ» відповідно до умов договору факторингу №20201216 від 16.12.2020 відсутня заява [PERSON] від 29.06.2019 про відмову від споживчого кредиту №2803920957 від 25.06.2019. На виконання вказаної ухвали 09.12.2024 АТ «Райффайзен банк» надав інформацію, відповідно до якої АТ «Райффайзен банк`Аваль» співпрацював з юридичною особою ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» в рамках укладеного договору по схемі переказів. На ім`я [PERSON] надійшов переказ в сумі 10000 грн і був зарахований 26.06.2019 від юридичної особи ТОВ «Фінасова компанія «Центр фінансових рішень». Отримувач [PERSON] не звернувся за отриманням переказу в банк протягом трьох років, тому, згідно п.3.10 договору перекази, які знаходяться в банку не менше трьох років з моменту зарахування були повернуті06.12.2022 на рахунок юридичної особи ТОЛВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», з якого надходили кошти на зарахування. Відповідач [PERSON] витребуваної судом письмової заяви від 29.06.2019, відповідно до якої він повідомив ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» чи акціонерне товариство «Райффайзен Банк» про відмову від споживчого кредиту № 2803920957 від 25.06.2019 та на яку він посилається у відзиві на позовну заяву, суду не надав. Дослідивши письмові докази, суд зазначає про таке. Встановлено, що 25.06.2019 [PERSON] подав до ТОВ «ФК «ЦФР» заяву про приєднання до умов отриманих кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» (а.с.8) та заяву №2803920957 від 25.06.2019 (а.с.5), право вимоги за яким на підставі Договору відступлення права вимоги №20201216 від 16.12.2020, укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», перейшло до ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с.15-16), і у відповідності до витягу з реєстру боржників до вказаного договору відступлення права вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 17110,22 грн, з яких: 10435,22 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 6675 грн - заборгованість за пенею (а.с.17). Згідно з умовами кредитного договору відповідачу [PERSON] перераховано кошти на рахунок № [NUMBER] у АТ «Райффайзен банк «Аваль» в сумі 10000 грн, призначення платежу надання кредиту за кредитним договором №2803920957 від 25.06.2019 та на рахунок « [NUMBER] у АТ «Таскомбанк» в сумі 600 грн, призначення платежу за договором страхування №2803920957 від 25.06.2019 під 3 % при наданні кредиту, 3% щомісячні та 0,01 % загальні річні в місяць терміном на 12 місяців. Відповідно до умов договору, відповідач зобов`язався погашати заборгованість за кредитами, відсотками за їхнє використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Взяті зобов`язання за вказаним договором [PERSON] належним чином не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість. З моменту отримання прав вимоги до [PERSON] - 16.12.2020 позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Ч.1 ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Ч. 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагається, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/5 від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладем з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно - телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також Іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний в порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. З Закону України «Про електронну комерцію»). Таким чином, сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення вищевказаних договорів, на таких умовах шляхом їх підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідно до ч. 2 ст. 642 ІІК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Умови договорів приєднання розробляються товариством, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим товариство має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг товариства) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З досліджених матеріалів справи встановлено, що [PERSON] перерахувано кошти на рахунок № [NUMBER] у АТ «Райффайзен банк «Аваль» в сумі 13350 грн, призначення платежу надання кредиту за кредитним договором №2803920957 від 25.06.2019 та на рахунок № [NUMBER] у АТ «Таскомбанк» в сумі 600 грн, призначення платежу за договором страхування №2803920957 від 25.06.2019, проте взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав. На підтвердження доводів про те, що відповідач написав заяву про відмову від коштів, останній належних та допустимих доказів суду не надав. Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до вимог ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Кредитний договір, укладений з [PERSON] в судовому порядку розірваний не був, у відповідності до вимог чинного законодавства недійсним не визнаний, тобто в силу ст. 204 ЦК України, діє презумпція правомірності правочину. Відповідно до правового висновку, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року по справі № 2-383/2010 стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У постанові Верховного Суду від 10.03.2021 у справі №607/11746/17 (провадження №61-18730св20) за позовом про стягнення коштів зазначено, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Отже, суд прийшов до висновку, що посилання відповідача на те, що позивачем не надано суду доказів отримання ним кредитних коштів від первісного кредитора є безпідставним, оскільки факт їх надання підтверджується наявними у справі доказами. Що стосується доводів відповідача щодо застосування строку позовної давності,то суд зазначає про таке. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, тобто, обмежується загальною позовною давністю тривалістю три роки. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 20 квітня 2023 року у справі №728/1765/21 (провадження №61-6640 св 21). За таких обставин,суд приходить до висновку, що перебіг строку позовної давності у рамках даної справи щодо стягнення, що розпочався в червні 2020, не закінчився в червні 2023 року, оскільки Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). При цьому, востаннє дію карантину через COVID-19 було продовжено до 30 червня 2023 року постановою КМУ від 25 квітня 2023 року №383. Тобто, з 1 липня 2023 року дію карантину через COVID-19 зупинено. Проте, відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні продовжувався Указами Президента України з 24 лютого до 25 травня 2022 року; з 25 травня до 23 серпня 2022 року; з 23 серпня до 21 листопада 2022 року; з 21 листопада 2022 року до 19 лютого 2023 року; з 19 лютого до 20 травня 2023 року; з 20 травня до 18 серпня 2023 року; з 18 серпня до 18 листопада 2023 року. Враховуючи продовження загального строку позовної давності визначеного статтею 257, внаслідок введення карантину (п.12 Перехідних положень ЦК України), а згодом воєнного стану (п.19 Перехідних положень ЦК України), загальний строк позовної давності в 3 три роки продовжено. З огляду на наведене, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню. Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір, що підтверджено документально.

Outcome: approved