Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «НОВОСЕРВІС» звернулось до Печерського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги ( [ADDRESS] ) у розмірі 72645,63 грн та заборгованість за послуги з утримання машиномісця ( [ADDRESS] ) в розмірі 12284,78 грн за період з 01.06.2023 по 30.06.2024. В обґрунтування позову зазначено, що за період з 01.06.2023 по 30.06.2024 та з 01.01.2023 по 30.06.2024 у [PERSON] , яка є власником вищевказаних об`єктів нерухомого майна (квартири і паркомісця) і користується комунальними послугами, надання яких забезпечується позивачем як компанією з управління і житлової експлуатації, утворилась заборгованість за житлово-комунальні послуги, оскільки відповідач не сплачувала за отримані нею послуги, фактично користуючись ними. Відзив, у встановлений судом строк, відповідачем не подано (ч. 8 ст. 178 ЦПК), тому суд вважає за можливе розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами (ч.1 ст.174 ЦПК). Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Згідно даних рішення Київської міської ради від 20.06.2023 за № 6521/6562 вул. М. Драгомирова перейменовано на вул. Андрія Верхогляда. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 388167931 від 24.07.2024. [PERSON] є власником машиномісця за адресою: [ADDRESS] , відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 388168059 від 24.07.2024. Згідно з актом приймання-передачі житлової частини житлового будинку від 20.12.2012 ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «НОВОСЕРВІС» прийняла на облік та подальшого утримання, експлуатації, та обслуговування названого будинку. Відповідно до акта приймання-передачі підземного паркінгу від 20.12.2012, ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «НОВОСЕРВІС» прийняла на облік та подальшого утримання, експлуатації, та обслуговування підземного паркінгу. Основним видом діяльності ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «НОВОСЕРВІС» є комплексне обслуговування об`єктів, надання послуг з утримання будинків та прибудинкової території, виконання функцій балансоутримувача будинку, надання житлово-комунальних послуг власникам квартир, нежитлових приміщень та машиномісць. Згідно з ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, тобто означена стаття встановлює презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, в тому числі, з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно з ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 10 частини третьої ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. За визначенням, наданим у статті 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 Цивільного кодексу України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Відповідач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] та машиномісця за адресою: [ADDRESS] , отримує комунальні послуги, послуги з управління будинком і прибудинковою територією, при цьому не виконує зобов`язання по їх оплаті, чим спричиняє позивачу, який є балансоутримувачем, матеріальні збитки, у вигляді недоотримання у повному обсязі плати за управління будинком. Згідно з розрахунком заборгованості за надані послуги у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість по квартирі за адресою: [ADDRESS] , за надані послуги за період з 01.06.2023 по 30.06.2024 в розмірі 72645,63 грн; по машиномісцю за адресою: [ADDRESS] , заборгованість за послуги з утримання машиномісця за період з 01.01.2023 по 30.06.2024 в розмірі 12284,78 грн. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити у повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому на користь позивача з відповідача підлягає стягненню документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 3 028 грн. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі статей 3, 8, 21, 24, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України, статей 1-22, 322, 509, 526, 901, 903 ЦК України, статей 13, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,

Outcome: approved