Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи його наступним. 17.01.2008 року між сторонами під час шлюбу з відповідачем за спільні кошти було здійснено добудову до належного відповідачу до шлюбу житлового будинку по [ADDRESS] . Також споруджено нежитлову тимчасову будівлю-магазин за цією ж адресою, у якому відповідач здійснює підприємницьку діяльність разом із своїми родичами, яка відноситься до рухомого майна і не потребує державної реєстрації речового права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, було побудовано садовий будинок, розташований на земельній ділянці для ведення індивідуального садівництва площею 0,02 га на території Куражинської сільської ради колишнього Новоушицького району Хмельницької області. Житловий будинок, до якого вони з відповідачем здійснили прибудову, був подарований [PERSON] ще до укладення їх шлюбу та підставі договору дарування від 03.03.2005 р. На момент дарування відповідачу вказаний будинок був нежитловим і його площа складала 65,6 кв.м. Згідно акту приймання-передачі від 15.11.2006 року подароване відповідачу нежитлове приміщення було реконструйовано у житловий будинок. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.12.2006 р. зареєстровано на праві власності за відповідачем житловий будинок загальною площею 73,6 кв.м., житловою площею 52,2 кв.м., розташований по [ADDRESS] . Після укладення шлюбу з відповідачем вони у відповідності до розробленого в 2012 році Робочого проекту на добудову до житлового будинку в [ADDRESS] , за спільні кошти здійснили добудову до існуючого будинку, в результаті якої загальна площа будинку збільшилась із 73,6 кв.м. до 252,28 кв.м. Таким чином, у позивача з відповідачем в результаті спільних трудових зусиль та грошових затрат під час їх шлюбу виникло право спільної сумісної власності на усі об`єкти рухомого і нерухомого майна, що були споруджені ними спільно під час шлюбу за спільні кошти на обох земельних ділянках. Відповідно до приписів ст. 62 СК України, в результаті здійсненої добудови і реконструкції належного до шлюбу відповідачу будинку площею 73,6 кв.м., в результаті чого площа будинку стала 252,28 кв.м. і тому цей будинок істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових і грошових затрат, цей будинок за наявності спору між подружжям може бути визнаний рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з того, що відповідач досі не зареєстрував право власності на об`єкти нерухомого майна у передбаченому законом порядку, а тому відповідно до положень ст. 331 ЦК України існує право спільної сумісної власності на усі будівельні матеріали і обладнання, які були придбані під час шлюбу та які були використані під час будівництва та облаштування добудови до житлового будинку по [ADDRESS] , а також садового будинку побудованого ними на земельній ділянці площею 0,02 га на території Куражинської сільської ради колишнього Новоушицького району Хмельницької області. Право власності [PERSON] на земельну ділянку для ведення індивідуального садівництва площею 0,02га з кадастровим номером 6823384500:09:001:1056, виникло на підставі Державного акту на право власності [PERSON] серії ЯЖ № 192259 від 15.07.2008 р. не в результаті приватизації зазначеної земельної ділянки, а на підставі договору купівлі-продажу. Наведена обставина доводиться і змістом договору дарування земельної ділянки від 28.08.2023 р. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 17.01.2008 року, а тому зазначена земельна ділянка належить їм з відповідачем на праві спільної сумісної власності у відповідності до приписів ч. 1 ст. 60 СК України. Таким чином, укладаючи 28 серпня 2023 року договір дарування земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності сторін, без відома і без письмової нотаріально засвідченої згоди позивача на відчуження спільного майна, відповідач порушив вимоги ст. ст. 60, 65 СК України, а тому вказаний договір, у відповідності до ст. ст. 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним з моменту укладення. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 25.09.2023 р. (а.с. 183 Том № 1) позивач остаточно просить: 1). Визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на житловий будинок, загальною площею 73,6 кв.м, житловою площею 52,2 кв.м, розташований по [ADDRESS] ; 2). Визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на тимчасову споруду-магазин по [ADDRESS] ; 3). Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесі добудови до житлового будинку площею 73,6 кв.м., розташованого по [ADDRESS] , кадастровий номер 68206:55110:01:006:0158; 4). Визнати за [PERSON] право спільної сумісної власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, які були використані під час будівництва садового будинку, розташованого на земельній ділянці площею 0,02 га на території Куражинської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, кадастровий номер 68233:84500:09:001:1056; 5). Визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0492 га, кадастровий номер 68206:55110:01:006:0158, право власності на яку за [PERSON] , зареєстровано на підставі Державного акта на право власності на землю серія ХМ № 082870 від 19.07.2007 р.; 6). Визнати недійсним з моменту укладення договір дарування земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва площею 0,02 га на території Куражинської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, кадастровий номер 6823384500:09:001:1056, укладений 28 серпня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні [PERSON] позов підтримала, додатково пояснила, що з 16.03.2003 року вони спільно проживали з відповідачем, 17.01.2008 р. уклали шлюб. Під час шлюбу вони з відповідачем здійснили за спільні кошти реконструкцію належного відповідачу житлового будинку в [ADDRESS] , а також за спільні кошти побудували разом з відповідачам за цією адресою тимчасову споруду - магазин. Спільні кошти мали, оскільки разом з чоловіком працювали у будівельній бригаді, де робили людям ремонти, штукатурили. З 2011 року вона отримувала пенсію і влаштувалась на роботу. Також кошти давали її батьки. Тому будівельні матеріали купували разом. Шлюб з відповідачем розірвали 12.04.2023 р. Представник позивача Рохов О.В. позов підтримав з підстав, викладеній у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов визнав частково, пояснив, що дійсно дозвіл на будівництво тимчасової споруди магазину брав він у період шлюбу, але позивачка не брала участі у його будівництві, оскільки магазин будувала його сестра - [PERSON] за свої кошти. Також позивач не здійснювала будівництво садового будинку на території Куражинської сільської ради, будівництво здійснював він та наймав людей, у якості будівельних матеріалів використав цеглу, яку отримав після розборки будівлі, яку купив до шлюбу. Крім того, на будівництво садового будинку використав кошти у розмірі 45000 грн., отримані від продажу земельної ділянки 0,32 га, яка була йому подарована. [PERSON] подарував йому земельну ділянку площею 0,052 га для ведення індивідуального садівництва на території Куражинської сільської ради, яку він поділив на дві земельні ділянки, з яких площею 0,032 га продав, а земельну ділянку площею 0,02 га подарував синові - [PERSON] . Позов визнає частково. Представник відповідача [PERSON] позов визнав частково і пояснив, що позовні вимоги про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та тимчасову споруду магазину відповідач не визнає. Позовні вимоги про визнання за позивачкою з право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесі добудови до житлового будинку та на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, які були використані під час будівництва садового будинку, відповідач визнає частково, але лише на 20 % будівельних матеріалів, оскільки переважна більшість будівельних матеріалів придбана відповідачем. Позовну вимогу про визнання за позивачем право спільної сумісної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,0492 га. відповідач не визнає, оскільки вказана земельна ділянка була приватизована відповідачем до шлюбу. Позовну вимогу про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва площею 0,02 га. відповідач не визнає, оскільки ця земельна ділянка була подарована відповідачу до шлюбу і є особистою власністю відповідача, а тому при укладені договору не потрібна була нотаріальна згода позивача на його укладення. Відповідач [PERSON] надав письмові пояснення від 23.10.2024 р. в яких вказав, що земельна ділянка кадастровий номер 6823384500:09:001:1056 не є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки набута батьком до шлюбу. Просить відмовити у задоволені позовної вимоги [PERSON] про визнання договору дарування вказаної земельної ділянки недійсним. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, [PERSON] позов не визнала та пояснила, що дійсно дозвіл на будівництво тимчасової споруди магазину отримував [PERSON] , який є її рідним братом, і магазин розміщений на земельній ділянці відповідача, але вона взяла у відповідача землю у позичку і побудувала на ній тимчасову споруду - магазин (без фундаменту) за свої кошти. На підтвердження надала договора позички та чеки на придбання будівельних матеріалів. 23.01.2023 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 25.09.2023 року ухвалою суду залучено третю особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, [PERSON] 30.10.2023 року ухвалою суду у зв`язку зі зміною імені позивача було змінено прізвище позивачки на [PERSON] та зупинено провадження у зв`язку з проведенням експертизи. 15.08.2024 року ухвалою суду поновлено провадження. 29.08.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті. Відповідно до ст. 15 ЦПК України та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина 3 статті 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 03.03.2005 р., посвідченого державним нотаріусом Макаровою Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 280 (а.с. 8 Том № 1), [PERSON] подарувала [PERSON] нежитлове приміщення - склад, літ. «П», розташоване в [ADDRESS] , загальною площею 65,6 кв.м. У 2006 році [PERSON] був замовлений проект на реконструкцію приміщення по [ADDRESS] під житловий будинок (а.с. 206-209 Том № 1). Згідно акту здачі в експлуатацію реконструйованого приміщення від 15.11.2006 р. (а.с. 236 Том № 1) комісія прийняла в експлуатацію завершений будівництвом житловий будинок в [ADDRESS] . 14.12.2006 р. [PERSON] зареєстрував право власності на житловий будинок в [ADDRESS] , загальною площею 73,6 кв.м., із них житловою площею 52,2 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14.12.2006 р. та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 318122326 (а.с. 11, 100 Том № 1). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХМ 082870 від 19.09.2007 р. (а.с. 13 Том № 1) [PERSON] на підставі рішення Віньковецької селищної ради від 27.03.2007 р. № 4 передано у власність земельну ділянку площею 0,0492 га, кадастровий номер 6820655100:01:006:1058, розташовану в [ADDRESS] , для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. 17.01.2008 року між сторонами був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] (а.с. 7 Том № 1), який розірваний рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 12.04.2023 р., яке набрало чинності 13.05.2023 р. Відповідно до пунктів 1 частини 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. За час шлюбу сторонами у 2012 році був замовлений і виготовлений робочий проект на добудову до житлового будинку [PERSON] в [ADDRESS] (а.с. 15-27 Том № 1) та було здійснено добудову вказаного житлового будинку. Згідно висновку експерта № 55/23 від 29.07.2024 р. (а.с. 3-47 Том № 2) експертом встановлено, що: 1) вартість фактично виконаних будівельних робіт, а також вартість будівельних матеріалів, що були використані під час добудови до житлового будинку по [ADDRESS] , починаючи з 17.01.2008 р. по теперішній час (не враховуючи тимчасову споруду магазину, що знаходиться на цій земельній ділянці) наступні: кошторисна вартість фактично виконаних ремонтно-будівельних робіт складає 328416 грн без ПДВ, в т.ч. вартість будівельних матеріалів, що були використані під час добудови до житлового будинку складає 230458 грн без ПДВ.; 3) ринкова вартість житлового будинку по [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0,0492 га., кадастровий номер 6820655100:01:006:1058 (без урахування тимчасової споруди магазину) на час проведення дослідження у фактичній площі 162,7 кв.м. становить 1277363 грн без ПДВ. Таким чином, експертом встановлено, що за час шлюбу сторонами здійснено добудову до житлового будинку на суму 328416 грн, а загальна площа житлового будинку збільшилась з 73,6 кв.м. до площі 162,7 кв.м. (збільшилась на 89,1 кв.м., тобто на 121,06 %). Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи, що за час шлюбу сторонами здійснено добудову до житлового будинку, який належав відповідачу [PERSON] на суму 328416 грн, а загальна площа житлового будинку збільшилась з 73,6 кв.м. до площі 162,7 кв.м. (збільшилась на 89,1 кв.м., тобто на 121,06 %), тобто вартість житлового будинку істотно збільшилась внаслідок спільних трудових та грошових затрат, а тому відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України суд приходить до висновку про необхідність визнання за [PERSON] та [PERSON] права спільної сумісної власності на весь житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , а не на його частину площею 73,6 кв.м. та окремо право власності на будівельні матеріали та обладнання, що були використання в процесі добудови, як того просить позивач, оскільки будівельні матеріали є складовими частинами будинку (ч. 1 ст. 187 ЦК України) як єдиного об`єкту нерухомого майна, які (будівельні матеріали) не може бути відокремлене від будинку без його пошкодження або істотного знецінення. Тому вимога позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесі добудови до житлового будинку площею 73,6 кв.м. є необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Що стосується вимоги про визнання права спільної сумісної власності на тимчасову споруду-магазин по [ADDRESS] , то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 1 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно довідки Віньковецької селищної ради № 1691 від 22.09.2023 р. (а.с. 189 Том № 1) вбачається, що рішенням виконавчого комітету Віньковецької селищної ради № 12 від 30.11.2012 року [PERSON] було надано дозвіл на встановлення тимчасової споруди на власній земельній ділянці за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торгівельного призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. У Державному класифікаторі будівель та споруд ДК018-2000, затвердженому наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 17.08.2000 р. № 507, міститься визначення терміну будівлі, споруди та інженерних споруд (їх перелік та класифікація). Визначено, що споруда - це будівельні системи, пов`язані із землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт. Тимчасова споруда до будівель не належить і не є нерухомістю, а тому законом не вимагається необхідність реєстрації права на вказане майно. Позивач стверджує, що тимчасова споруда магазину була побудована під час шлюбу разом з відповідачем. Відповідач визнає, що дійсно отримав дозвіл на будівництво тимчасової споруди магазину, але стверджує, що магазин будувала його сестра - [PERSON] за свої кошти. Згідно висновку експерта № 55/23 від 29.07.2024 р. (а.с. 3-47 Том № 2) експертом встановлено, що ринкова вартість тимчасової споруди магазину, розташованого на земельній ділянці площею 0,0492 га., кадастровий номер 6820655100:01:006:1058, по [ADDRESS] становить 56732 грн без ПДВ. Таким чином, судом встановлено, що тимчасова споруда магазину була побудована після отримання дозволу на будівництво (після 30.11.2012 р.) у період перебування сторін у шлюбі. Відповідачем не спростовано доводи позивача про спільне будівництво магазину. А тому суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на тимчасову споруду магазину, оскільки за загальним правилом, визначеним ч. 2 ст. 60 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд не бере до уваги як недопустимі докази договора позички від 10.07.2015 р., 01.06.2018 р. та 01.04.2021 р. (а.с. 211-215 Том № 1), надані [PERSON] , згідно яких ФОП [PERSON] отримала від [PERSON] у безоплатне користування земельну ділянку площею 30 кв.м., розташовану в [ADDRESS] , оскільки вказані договори є неукладеними відповідно до вимог ст. 210 ЦК України, ст. ст. 4 та 5 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки відсутня державна реєстрація договорів користування земельною ділянкою. Також суд не бере до уваги як неналежні докази видаткові накладні та товарні чеки, надані [PERSON] , оскільки вони не містять прізвища одержувача, а тому не доводять, що саме вона придбала вказані будівельні матеріали. Крім того, нею не надано доказів, що підтверджують, що саме вона побудувала тимчасову споруду магазину на земельній ділянці відповідача. Суд критично ставиться до показань єдиного свідка [PERSON] , який був допитаний з цих обставин, і не бере їх до уваги, оскільки він є рідним племінником [PERSON] та [PERSON] , а тому є заінтересованим у розгляді справи і його покази не можуть бути достатніми для підтвердження побудови магазину за кошти [PERSON] , яка не мала дозволу на будівництво тимчасової споруди магазину та не мала права користуватися земельною ділянкою відповідача [PERSON] . Що стосується позовної вимоги про визнання за позивачкою права спільної сумісної власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, які були використані під час будівництва садового будинку, розташованого на земельній ділянці площею 0,02 га на території Куражинської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, кадастровий номер 68233:84500:09:001:1056, то суд приходить до наступного. Представник позивача Рохов О.В. вказав, що при викладені вказаної вимоги була допущена описка і написання слів «спільної сумісної» у змісті позовної вимоги є помилковими, тому вимогу необхідно розуміти як визнання за позивачем права власності саме на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання. Представник відповідача Потапов О.О. вважає, що змінювати позовну вимогу не можна, тому вважає, що цю вимогу необхідно розуміти буквально. Верховний суд у своїй постанові від 02.10.2024 р. у справі № 372/3733/22 вказав на те, що некоректне, з точки зору лінгвістики, формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід стосовно дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 372/2583/18, від 26 жовтня 2022 року у справі № 753/5609/17. Тому суд, не допускаючи надмірного формалізму, розглядає вимогу позивача як визнання за нею права власності саме на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання. Сторонами визнано, що будівництво садового будинку, розташованого на земельній ділянці площею 0,02 га, кадастровий номер 68233:84500:09:001:1056, на території Куражинської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, здійснювалось за час шлюбу, але не було завершено, а тому відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України [PERSON] та [PERSON] вважаються власниками матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Враховуючи вимоги ст. ст. 60, 61, 69-70 СК України суд приходить до висновку про рівність часток [PERSON] та [PERSON] у придбаних ними за час шлюбу будівельних матеріалах та обладнанні, які були використані під час будівництва садового будинку, оскільки відповідачем та його представником не доведено придбання більшої їх частини (80 %, як стверджує відповідач) за особисті кошти. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] не спростовують цих обставин, а лише доводять, що відповідач привозив до вказаної земельної ділянки будівельні матеріали та здійснював там будівельні роботи. Позовна вимога про визнання за [PERSON] та [PERSON] права спільної сумісної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0492 га, кадастровий номер 68206:55110:01:006:0158 задоволенню не підлягає, оскільки отримана відповідачем у власність у процесі приватизації до шлюбу з позивачем, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ХМ 082870 від 19.09.2007 р., а тому відповідно п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю [PERSON] . Підстав для визнання вказаної земельної ділянки спільною сумісною власністю відповідно до вимог ч. 1 ст. 62 СК України позивачем та його представником не наведено і не підтверджено доказами. Що стосується вимоги про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним суд приходить до наступного. Згідно договору дарування серії ВВА № 915455 від 04.02.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Осокіною А.П. та зареєстровано в реєстрі за № 148, [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку розміром 0,052 га, яка розташована в с. Куражин Новоушицького району Хмельницької області для ведення садівництва. На підставі вказаного договору дарування [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серія ХМ № 118119 на земельну ділянку площею 0,052 га, яка розташована в с. Куражин Новоушицького району Хмельницької області для ведення садівництва, кадастровий номер 6823384500:09:001:1056, який зареєстрований 24.05.2004 р. за № 1432 (а.с. 144-145 Том 2). Тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції, яка діяла станом на час виникнення цивільного права) [PERSON] 24.05.2004 р. став власником вказаної земельної ділянки. Відповідно до відомостей Державного земельного кадастру земельну ділянку площею 0,052 га. (кадастровий номер 6823384500:09:001:1056) сформовано в дві окремі земельні ділянки: площею 0,0315 га для ведення індивідуального садівництва кадастровий номер 6823384500:09:001:1055 державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 192258, який зареєстрований від 15.07.2008 р. № 13087580131, та площею 0,02 га для ведення індивідуального садівництва кадастровий номер 6823384500:09:001:1056 державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 192259, який зареєстрований від 15.07.2008 р. № 13087580132. Вказані обставини підтверджуються листом ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області № 4604/281-24 від 23.12.2024 р. (а.с. 144 Том № 2). Земельну ділянку площею 0,0315 га для ведення індивідуального садівництва кадастровий номер 6823384500:09:001:1055 [PERSON] продав [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу приватизованої земельної ділянки від 03.09.2008 р., посвідченого державним нотаріусом Кохан О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2215 (а.с. 99 Том № 1). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 192259, який зареєстрований від 15.07.2008 р. № 13087580132 (а.с. 14 Том № 1), [PERSON] став власником земельної ділянки площею 0,02 га для ведення індивідуального садівництва кадастровий номер 6823384500:09:001:1056. Вказану земельну ділянку [PERSON] подарував своєму сину - [PERSON] , що підтверджується договором дарування земельної ділянки від 28.08.2023 р., посвідченого приватним нотаріусом Кохан О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1643, та витягом з Державного реєстру речових прав № 344368335 від 28.08.2023 р. (а.с. 150-152 Том № 1). Відповідно до пунктів 1 та 2 частини 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюб у, або майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування. Враховуючи, що земельна ділянка була подарована [PERSON] на підставі договору дарування, а також набута ним у власність 24.05.2004 р. до шлюбу, укладеного з позивачем, то відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 СК України вказана земельна ділянка є особистою приватною власністю [PERSON] . Тому при укладені [PERSON] договору дарування земельної ділянки від 28.08.2023 р. не передбачалося отримання письмової згоди Позивача передбаченої ч. 3 ст. 65 СК України, оскільки вказане нерухоме майно не є спільною сумісною власністю. Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи позивача та його представника про те, що відповідачем при укладенні договору дарування земельної ділянки були порушені вимоги ст. ст. 60, 65 СК України є такими, що не ґрунтуються на законі, а тому позовна вимога про визнання договору дарування земельної ділянки є необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Враховуючи, що [PERSON] є відповідачем лише за однією позовною вимогою про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, за результатами розгляду якої суд прийшов до висновку про відмову у її задоволені, то у задоволені позовної вимоги до відповідача [PERSON] необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем по справі сплачено судовий збір за шість позовних вимог (поданих у 2023 р.) у розмірі 1073 грн 60 коп. (а.с. 6, 57, 74, 77, 186 Том № 1) на загальну суму 6441 грн 60 коп. У задоволені позовної вимоги до відповідача [PERSON] було відмовлено, а задоволено лише три позовні вимоги до відповідача [PERSON] , тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 3220 грн 80 коп. (1073,6 грн х 3). Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на проведення експертизи відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи.Позивачем були понесені витрати на проведення експертизи у розмірі 17206 грн 56 коп. (а.с. 70 Том № 2). Вказана експертиза була призначена за чотирма позовними вимогами: 1) про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок; 2) про визнання права спільної сумісної власності на тимчасову споруду магазину; 3) про визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесі добудови до житлового будинку; 4) про визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесі добудови до садового будинку, з яких були задоволені лише три позовні вимоги. Тому відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають витрати на проведення експертизи у розмірі 12904 грн 92 коп. (17206,56 грн : 4 х 3). На підставі ст. ст. 57, 60-61, 69-70 СК України, ст. 331 ЦК України, ст. ст. 125, 126 ЗК України, ст. 41 Конституції України,

Outcome: partial