Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-07 00:00:00

У жовтні 2018 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, поділ спільного майна подружжя. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 12 січня 1993 року по 28 серпня 2018 року. В період сумісного проживання в зареєстрованому шлюбі за кошти в сумі 5 000 доларів США, які позивачка отримала від реалізації спадкового майна, на орендованій земельній ділянці, виділеній міською радою у 1998 році на ім`я відповідача, подружжя приступили до будівництва торгівельного павільйону з навісом та кіоску в [ADDRESS] , а потім і магазину. 19 грудня 2001 року, сесія Підгородненської міської ради передала у власність на ім`я відповідача цю земельну ділянку площею 452,00 кв. м. для роздрібної торгівлі та комерційних послуг і Державний акт на право власності на землю був отриманий відповідачем 17 січня 2002 року, про що зареєстровано в книзі записів державної реєстрації державних актів на право власності на землю за №27. Закінчивши будівництво магазину та торгівельного павільйону з навісом, згідно розпорядження голови РДА 23 червня 2008 року за №2569 - P був складений акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту магазину і торгівельного павільйону з навісом та кіоску, а 20 серпня 2008 року зазначений магазин та торгівельний павільйон з навісом згідно свідоцтва про право власності був зареєстрований y Дніпропетровському районному комунальному підприємстві «БТІ» на ім`я відповідача. Крім цього, також в період сумісного проживання в зареєстрованому шлюбі в період з 1993 року по 2013 рік за спільні сімейні кошти подружжя побудували житловий будинок з господарськими будівлями у [ADDRESS] та висадили сад за цією ж адресою. Так, на ім`я відповідача 19 листопада 2009 року був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку по вище зазначеній адресі площею 0,0481 га для ведення особистого селянського господарства, а також додатково виділялася земля і загальна площа земельної ділянки під житловим будинком та садом складає 0,25 га. В добровільному порядку відповідач відмовляється поділити спільне майно з врахуванням витрат позивача на будівництво магазину та торгівельного павільйону, які вона отримала від реалізації спадкового будинку та спільно побудованого житлового будинку, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому вона вимушена була звернутися до суду для вирішення цього питання. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження по справі. 06 березня 2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя у якій він просив суд: визнати його особистою приватною власністю магазин, торгівельний павільйон та навіс, розташовані за адресою: [ADDRESS] ; визнати земельну ділянку несільськогосподарського призначення, загальною площею 0,0450 га з цільовим призначенням для роздрібної торгівлі та комерційних послуг (отриманої внаслідок приватизації), розташованої за адресою: [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності в цілому на земельну ділянку загальною площею 1053 кв.м. по [ADDRESS] (нова адреса: [ADDRESS] ), що належить йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 грудня 2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Ларисою Леонідівною, реєстровий номер 5905, та яка на даний час складається з 2-х земельних ділянок: земельної ділянки, загальною площею 0,0481 (кадастровий номер 1221411000-02-015-0171) з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та земельної ділянки, загальною площею 0,0572 (кадастровий номер 1221411000-02-015-0169) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з нього компенсацію вартості 1/2 частини зазначених земельних ділянок на користь [PERSON] у розмірі 50623,5 гривень з припиненням за [PERSON] її право власності на 1/2 частину зазначених земельних ділянок; визнати за [PERSON] право власності в цілому на будівельні матеріали з яких складається незавершене будівництвом домоволодіння [ADDRESS] зі стягненням з нього компенсації вартості 1/2 частини будівельних матеріалів на користь [PERSON] у сумі, визначеній на підставі висновку експерта з врахуванням 1/2 частини боргів подружжя, та припинити за [PERSON] її право власності на 1/2 частину вказаних будівельних матеріалів. 05 грудня 2019 року позивач за первісним позовом [PERSON] подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] в якому зазначила, що з доводами в позовній заяві не згодна і вважає, що частина всього майна на законних підставах належить їй, тому в задоволенні зустрічної позовної заяви слід відмовити. 19 листопада 2024 року від позивачки за первісним позовом [PERSON] надійшла заява про зміну предмету позову в якій остання просила суд прийняти та долучити до матеріалів справи заяву про зміну предмету позову. Визнати спільною сумісною власністю подружжя, [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 0,0450 га., кадастровий номер: 1221411000:02:015:0315 розташовану за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0450 га., кадастровий номер: 1221411000:02:015:0315 розташованої за адресою: [ADDRESS] . Залишити у [PERSON] у власності 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0450 га. кадастровий номер: 1221411000:02:015:0315 розташованої за адресою: [ADDRESS] . Припинити спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку, загальною площею 0,0450 га., кадастровий номер: 1221411000:02:015:0315 розташовану за адресою: [ADDRESS] . Визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] магазин, торгівельний павільйон з навісом розташований за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину магазину, торгівельний павільйон з навісом розташований за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину магазину, торгівельний павільйон з навісом розташований за адресою: [ADDRESS] . Припинити спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] на магазин, торгівельний павільйон з навісом розташований за адресою: [ADDRESS] . Визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,0572 га., кадастровий номер: 1221411000:02:015:0169 розташовану за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0572 га., кадастровий номер: 1221411000:02:015:0169 розташованої за адресою: [ADDRESS] . Залишити у [PERSON] у власності 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0572 га., кадастровий номер: 1221411000:02:015:0169 розташованої за адресою: [ADDRESS] . Припинити спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] , на земельну ділянку, загальною площею 0,0572 га., кадастровий номер: 1221411000:02:015:0169 розташовану за адресою: [ADDRESS] . Визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 0,0481 га., кадастровий номер: 1221411000:02:015:0171 розташовану за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0481 га., кадастровий номер: 1221411000:02:015:0171 розташовану за адресою: [ADDRESS] . Залишити у [PERSON] у власності 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0481 га. кадастровий номер: 1221411000:02:015:0171 розташованої за адресою: [ADDRESS] . Припинити спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку, загальною площею 0,0481 га., кадастровий номер: 1221411000:02:015:0171 розташовану за адресою: [ADDRESS] . Визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] будівельні матеріали, які складають собою конструктивний елемент - домоволодіння з господарськими спорудами, який складається з: житловий будинок літ. А1, загальною площею 182.2 кв.м., житловою площею 84.7, кв.м., допоміжної площею 97.5 кв.м.; погріб літ. ПГ; споруди №1-4, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, які складають собою конструктивний елемент домоволодіння з господарськими спорудами, який складається з: житловий будинок літ. А1, загальною площею 182.2 кв.м., житловою площею 84.7, кв.м., допоміжної площею 97.5 кв.м.; погріб літ. ПГ; споруди №1-4, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, які складають собою конструктивний елемент домоволодіння з господарськими спорудами, який складається з: житловий будинок літ. А1, загальною площею 182.2 кв.м., житловою площею 84.7, кв.м., допоміжної площею 97.5 кв.м.; погріб літ. ПГ; споруди №1-4, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Припинити спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] на будівельні матеріали, які складають собою конструктивний елемент домоволодіння з господарськими спорудами, який складається з: житловий будинок літ. А1, загальною площею 182.2 кв.м., житловою площею 84.7, кв.м., допоміжної площею 97.5 кв.м.; погріб літ.ПГ; споруди №1-4, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] права та обов`язки забудовника 1/2 частини закінченого але не зданого в експлуатацію житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який складається з: житловий будинок літ. А1, загальною площею 182.2 кв.м., житловою площею 84.7, кв.м., допоміжної площею 97.5 кв.м.; погріб літ.ПГ; споруди №1-4, що розташований за адресою: [ADDRESS] в тому числі право здачі та введення в експлуатацію, подання декларації про готовність об`єкта, про початок будівництва, право на державну реєстрацію права власності житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, тощо. Визнати за [PERSON] права та обов`язки забудовника 1/2 частини закінченого але не зданого в експлуатацію житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який складається з: житловий будинок літ. А1, загальною площею 182.2 кв.м., житловою площею 84.7, кв.м., допоміжної площею 97.5 кв.м.; погріб літ. ПГ; споруди №1-4, що розташований за адресою: [ADDRESS] в тому числі право здачі та введення в експлуатацію, подання декларації про готовність об`єкта, про початок будівництва, право на державну реєстрацію права власності житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, тощо. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2024 року прийнято заяву представника позивачки за первісним позовом про зміну предмету позову. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено цивільну справу до розгляду по суті. Позивач та її представник у судовому засіданні просили суд відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] та задовольнити первісний позову у повному обсязі з врахуванням заяви [PERSON] про зміну предмету її позову, посилались при цьому на обставини, викладені у позовній заяві та відзиві на зустрічний позов. Відповідач та його представник у судовому засіданні первісний позов [PERSON] визнали частково та просили відмовити у його задоволенні, зустрічний позов підтримали та просили задовольнити у повному обсязі, посилались при цьому на обставини, викладені у зустрічний позовній заяві та поясненнях представника [PERSON] з розрахунками компенсацій вартості спірного майна. Третя особа [PERSON] до суду не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та зазначала, що самочинно збудований [PERSON] спірний житловий будинок грубо порушує її права та будівельні норми, адже він збудований менше 1 метра від її забору. Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60\~СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Судом встановлено, що 12 січня 1993 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . (т. 1 а.с. 10) Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (т.1 а.с. 58-59) З 1995 року відповідач [PERSON] був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності - фізичної особи, згідно свідоцтва про державну реєстрацію(перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності -фізичної особи.(т. 1 а.с. 60). Підгородненською міською радою 19 грудня 2001 року на підставі рішення XXVI сесії ХХІІІ скликання [PERSON] безкоштовно було передано у власність земельну ділянку несільськогосподарського призначення загальною площею 0,0450 га з цільовим призначенням для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, що підтверджується Державним актом на право власності на землю серії ДП №008035 (т. 1 а.с. 22 ). На вищезазначеній\~земельній ділянці\~у 2008\~році було\~збудовано магазин,\~торгівельний павільйон\~з навісом,\~розташовані за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~що підтверджується\~актом державної\~приймальної комісії\~про прийняття\~в експлуатацію\~закінченого будівництвом\~об`єкта від\~24 червня 2008\~року та\~свідоцтвом про\~право власності\~на нерухоме\~майно від\~20\~серпня 2008\~року,\~а саме:\~магазин,\~торгівельний павільйон\~з навісами\~по [ADDRESS] виданим\~на ім`я\~ [PERSON] (т. 1 а.с. 23, 100). 25 грудня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] під час шлюбу придбав земельну ділянку загальною площею 1053 кв.м. по [ADDRESS] , що належить йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 грудня 2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Ларисою Леонідівною, реєстровий номер 5905, та яка на даний час складається з 2-х земельних ділянок: земельної ділянки, загальною площею 0,0481 (кадастровий номер 1221411000:02:015:0171) з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та земельної ділянки, загальною площею 0,0572 (кадастровий номер 1221411000:02:015:0169) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №476385 та державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №146382 .(т. 1 а.с. 63-66) Крім того, варто зазначити, що згідно довідки № 118 від 28 січня 2009 року земельній ділянці після зміни нумерації присвоєно нову поштову адресу: [ADDRESS] (том 1 а.с. 67). Зі змісту шлюбного договору від 24 серпня 2013 року встановлено, що [PERSON] підтвердила наявність заборгованості [PERSON] у розмірі 265000 грн.(т.1 а.с. 72) Згідно розписки про підтвердження повного виконання боргового зобов`язання від 01 жовтня 2020 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 33154 доларів США, що еквівалентно 265000 грн. в рахунок погашення боргу подружжя [PERSON] для будівництва будинку за адресою: [ADDRESS] (том 2 а.с. 45). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Так, системний аналіз ст. ст. 355, 372 ЦК України, ст. ст. 60, 69, 70, 71\~Сімейного кодексу\~України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Суд враховує, що сторони не надали суду доказів, які б спростовували їх право спільної сумісної власності на спірне майно, набуте ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі, тому суд виходить з презумпції рівності часток кожного з подружжя у спірному майні. Таким чином, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0572 га. кадастровий номер 1221411000:02:015:0169, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0481 га. кадастровий номер 1221411000:02:015:0171, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . При цьому, суд не приймає до уваги твердження позивачки, що остання має право на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0450 га., кадастровий номер: 1221411000:02:015:0315 розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки земельна ділянка була отримана відповідачем у порядку безоплатної приватизації, що підтверджується матеріали справи, а тому земельна ділянка поділу не підлягає. Стосовно спірного незавершеного будівництвом домоволодіння, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ч.1,2 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. 09 березня 2023 року Верховний Суд у постанові по справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) зазначив наступну позицію: «Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція № 55) передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України. За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146). При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України). Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.» Згідно акту обстеження земельної ділянки віл 26 листопада 2019 року встановлено, що відповідно до даних публічної кадастрової карти, земельна ділянка [ADDRESS] (кадастровий номер 1221411000:02:015:0169), площею 0,0572 га, яка передбачена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), перебуває у приватній власності [PERSON] . На момент виїзду комісією встановлено, що власником земельної ділянки [ADDRESS] самовільно побудовано вигрібну яму за межами його земельної ділянки на відстані близько 1 м. від паркану домоволодіння на землях комунальної власності, що є порушенням ст. 152 КУпАП. Також, виявлено самовільне будівництво двоповерхового житлового будинку, на відстані менше 1 м. від спільного паркану з сусіднім домоволодінням [ADDRESS] , яке згідно даних, що є в наявності в міській раді, перебуває у спільній частковій власності гр. [PERSON] та гр. [PERSON] . Зі слів власника земельної ділянки [ADDRESS] [PERSON] дозволу на будівництво житлового будинку він не отримував, правоустановчі документи на домоволодіння відсутні (т. 1 а.с. 149) Також суд враховує, що жодна зі сторін не надала суду належних доказів з переліком будівельних матеріалів, які можуть складати собою конструктивний елемент об`єкту самочинного будівництва домоволодіння з господарськими спорудами загальною площею 182,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Також судом не приймається до уваги технічний паспорт від 31 серпня 2021 року, виготовлений на ім`я [PERSON] без фізичного доступу фахівця з інвентаризації до об`єкту дослідження (спірного незавершеного будівництвом будинку). Тому суд не погоджується з висновком щодо можливості його надійної та безпечної експлуатації. (т.2 а.с.120- 131) Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що з серпня 2013 року [PERSON] не проживала у спірному будинку та не мала до нього доступ. Доказів, що позивачка приймала участь у добудові спірного об`єкта самочинного будівництва після 2013 року нею до суду не надано. Тому суд приходить до висновку, що усі будівельні роботи та поліпшення у спірному будинку після 2013 року були зроблені виключно [PERSON] . Враховуючи вищезазначене не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про визнання за останньою право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, які складають собою конструктивний елемент домоволодіння з господарськими спорудами, який складається з: житловий будинок літ. А1, загальною площею 182.2 кв.м., житловою площею 84.7, кв.м., допоміжної площею 97.5 кв.м.; погріб літ. ПГ; споруди №1-4, що розташований за адресою: [ADDRESS] . За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 (справа № 209/3085/20, провадження №14-182цс21) дійшла наступного висновку: «вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачці сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивачки треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо». Суд враховує, що 13 грудня 2023 року [PERSON] на депозитний рахунок суду у якості компенсації [PERSON] за її право на спірний магазин, торгівельний павільйон та навіс, розташовані за адресою: [ADDRESS] було внесено 50985,15 грн.(т.1 а.с. 148) Зі змісту шлюбного договору від 24 серпня 2013 року встановлено, що подружжя має наявну заборгованість перед [PERSON] у розмірі 265000 грн.(33154 доларів США)(т.1 а.с. 72). Тобто, розмір особистого боргу кожного з подружжя складає: 33154 доларів США/2=16557 доларів США. Згідно розписки про підтвердження повного виконання боргового зобов`язання від 01 жовтня 2020 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 33154 доларів США, що еквівалентно 265000 грн. в рахунок погашення боргу подружжя [PERSON] для будівництва будинку за адресою: [ADDRESS] (том 2 а.с. 45). Згідно Звіту про незалежну оцінку вартості магазину від 12 грудня 2023 року вартість спірного магазину, торгівельного павільйону та навісу, які розташовані за адресою: [ADDRESS] складає 1021255 грн. (т.2 а.с. 151-170) Згідно Звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 12 грудня 2023 року вартість земельної ділянки загальною площею 0,045 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] складає 305293 грн. (т. 2 а.с. 187-200) Отже, загальна вартість 1/2 частини спірного магазину та земельної ділянки складає: 1/2*(1021255+305293)= 663274 грн. Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо солідарної відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, визначивши, що при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц) Враховуючи вищезазначене, при поділі майна між колишнім подружжям суд повинен врахувати спільні борги подружжя та факт оплати саме [PERSON] усього боргу подружжя вже після розірвання ними шлюбу під час розгляду цієї справи у суді. Тому при поділі майна сторін у цій справі суд враховує 1/2 частину боргу [PERSON] перед [PERSON] у розмірі 16557 доларів США у вартість майна (спірного магазину), яке при поділі судом буде виділено у приватну власність одного з подружжя. Враховуючи вищезазначене, суд при вирішенні питання про поділ спірного магазину та відповідної земельної ділянки від вартості 1/2 частки [PERSON] у цьому майні 663274 гривень відраховує частку її боргу у 16557 доларів США, що по курсу НБУ станом на час розгляду цієї справи та час надання суду [PERSON] звітів про вартість спірного магазину та земельної ділянки складає: 663274 гривень - 612378,85 гривень (16557 доларів США * 36,9861 курс НБУ) = 50 895,15 гривень. З врахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання за [PERSON] право власності в цілому на магазин, торгівельний павільйон та навіс, розташовані за адресою: [ADDRESS] , визнання особистою приватною власністю [PERSON] земельну ділянку несільськогосподарського призначення загальною площею 0,0450 га кадастровий номер 1221411000:02:015:0315 з цільовим призначенням для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості її частки на магазин, торгівельний павільйон з навісом, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , з врахуванням боргу [PERSON] перед [PERSON] у розмірі еквівалентному 16557 доларів США. у розмірі 50895,15 гривень. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року ) (Постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі № 465/3586/17, від 08.10.2020 у справі № 712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні та зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial