Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-23 00:00:00

покликаючись на наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги, позивач у поданій до суду 03 січня 2024 року позовній заяві просить стягнути з відповідача заборгованість за сплачені житлово-комунальні послуги в розмірі 58 952 грн. 68 коп. У відзиві представник відповідача адвокат Вікторія Пінчук заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вказує, що відповідач має на утриманні малолітню дитину, з якою проживає у м.Рівне, з 2018 року не проживає в будинку [ADDRESS] , що підтверджується заявами [PERSON] , [PERSON] та довідкою відділу ЦНАП Клеванської селищної ради. Крім цього, вказує, що після смерті свого брата не зверталася з вимогами до постачальників комунальних послуг за переоформленням особових рахунків, на відміну від позивача. Стверджує, що позивач не повідомлялала про наміри розділяти оплату за комунальні послуги, якими користується лише вона з дитиною. Крім цього, позивач не позбавлена права встановити порядок користування власністю для того аби реалізувати право утримувати спадкове майно в натурі та не нести ризики, які пов`язані зі здійсненням права власності у вказаному майні. Вважає, що розрахунок позивача щодо розподілу витрат на житлово-комунальні послуги лише на двох осіб суперечить дійсним обставинам справи, принципам розумності, балансу та справедливості, оскільки позивач як матір співвласника нерухомого майна також користується такими послугами. Крім цього, просить застосувати строки позовної давності. У поданій 15 квітня 2024 року заяві про збільшення позовних вимог позивач просить на підставі п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України стягнути з відповідача на її користь в інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] , грошові кошти в сумі 58 952 грн. 68 коп., які сплачені нею за комунальні послуги. 11 червня 2024 року від представника позивача адвоката Яни Зражевської надійшла заява про збільшення позовних вимог, згідно з якої позивач просить на підставі п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України стягнути з відповідача на її користь в інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] , грошові кошти в сумі 69 992 грн. 68 коп., які були сплачені нею за комунальні послуги. Оскільки сторона позивача дотрималася вимог ст.49 ЦПК України щодо порядку і строку подання заяв про збільшення позовних вимог, зазначені заяви прийняті судом. У поданих 11 липня 2024 року поясненнях представник відповідача адвокат Вікторія Пінчук вказує, що право власності у відповідача на частку у будинку виникло в жовтні 2021 року, натомість законний представник позивача стягує з відповідача кошти, починаючи з 29 грудня 2020 року, тобто за період, коли спадкоємець ще не набув права власності. Зазначає, що адресою оплати послуг є [ADDRESS] , що не відповідає адресі нерухомого майна, власником якого є спадкоємець, а тому докази оплати послуг за постачання електроенергії мають бути відхилені судом. Крім цього, вважає, що відповідач не зобов`язаний нести відповідальність, оскільки позивач не дотрималася процедури споживання комунальних послуг. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач, будучи допитаною як свідок, заявлені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Її представник адвокат Яна Зражевська зазначила, що сину позивача належить 1/2 житлового будинку по [ADDRESS] , а відповідачу належить інша 1/2 частина, в якій відповідач періодично мешкає. Будучи співвласником, відповідач ухиляється від сплати житлово-комунальних послуг, в зв`язку з чим, представник позивача з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач, будучи допитаною як свідок, позов не визнала, зазначає, що син позивача набув право власності на 1/2 частку житлового будинку 02.10.2021, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав, тому позивач як законний представник не вправі вимагати компенсації її витрат за житлово-комунальні послуги до вказаної дати. Її представник адвокат Вікторія Пінчук позов не визнала з підстав, вказаних у відзиві і просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та застосувати строки позовної давності. Суд встановив такі обставини. Позивач є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . [PERSON] , законним представником якого є позивач, та [PERSON] є співвласниками будинку за адресою: [ADDRESS] , що не заперечується сторонами. Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 02 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Дереньком Р.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2581, спадкоємцем майна (1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] ) після смерті [PERSON] , 1973 р.н., який помер [INFO] , є його син [PERSON] , [INFO] . Вищевказане свідоцтво про право на спадщину за законом містить роз`яснення про те, що право власності на 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями підлягає державній реєстрації. Згідно з свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 02 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Дереньком Р.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2582, спадкоємцем майна (1/2 частки земельної ділянки площею 0,1150 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по [ADDRESS] ) після смерті [PERSON] , 1973 р.н., який помер [INFO] , є його син [PERSON] , [INFO] . Право власності на вказане вище нерухоме майно 02 жовтня 2021 року зареєстроване за [PERSON] , що підтверджується копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно з копіями квитанцій та платіжних інструкцій за транспортування газу, спожитий газ, водопостачання та електроенергію за період з 2020 року по 01 квітня 2024 року включно позивачем сплачено за житлово-комунальні послуги грошові кошти на загальну суму 139 985 грн. 36 коп. Суд застосовує такі норми права. Ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). За п.6 ч.1 ст.1 цього Закону індивідуальний споживач це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до ст.5 Закону до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга (послуга з управління багатоквартирним будинком); комунальні послуги (послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.) Згідно з п.5 ч.2 ст.7 цього Закону споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки встановлені відповідними договорами. Ч.1 ст.9 цього Закону передбачає, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Аналогічний обов`язок споживача закріплено в ст.68 ЖК України, згідно з якою наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. У ч.1 ст.322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст.360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Ст.509 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.4 ст.543 ЦК України виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором. Згідно з ч.1 ст.544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотню вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки яка припадає на нього. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою. Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги (регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Регрес передбачає стягнення з боржника всієї суми виконаного за іншу особу зобов`язання. Регресна вимога носить похідний характер. Вона виникає тільки на основі виконання якогось іншого зобов`язання, що стосовно регресного може бути основним. Зміст регресного зобов`язання становлять права і обов`язки сторін. У регресному зобов`язанні регредієнту належить право на одержання відшкодування, регресант зобов`язаний вчинити дії по відшкодуванню, тобто змістом регресного зобов`язання є стягнення сплаченого. Розмір регресної вимоги не може бути більше суми фактичного сплаченого кредиторові в основному зобов`язанні. Отже, регресне зобов`язання - це зворотна вимога про повернення грошей або майна, виконане однією особою за іншу або з вини останньої третій особі. Регресне зобов`язання характеризується такими ознаками: воно є похідним від іншого (основного) зобов`язання; один або всі його учасники є також суб`єктами основного зобов`язання; виконання одним учасником зобов`язання або навіть саме його виникнення зумовлюється діями або бездіяльністю осіб, з якими в майбутньому і встановлюються регресні зобов`язання. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) та у постанові від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20). Доводи представника відповідача про те, що остання не повинна була оплачувати комунальні послуги за адресою [ADDRESS] , оскільки в ній не проживає, є необґрунтованими, оскільки право власності виникає з моменту набуття майна на відповідній правовій підставі, в тому числі і у спільну часткову власність. Згідно з висновком Верховного Суду, який викладений у постанові від 14 лютого 2018 року у справі №639/10591/14-ц, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідач є споживачем у розумінні п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», адже на законних підставах володіє часткою у праві власності на це майно Щодо зазначеного представником відповідача, що [PERSON] набув право власності на 1/2 частину вказаного будинку 02.10.2021, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав, тому позивач як законний представник не вправі вимагати компенсації її витрат за житлово-комунальні послуги до вказаної дати, то суд вказує таке. Так, відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України). Ч.1 ст.1297 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України). Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Такі ж висновки викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №463/6829/21-ц. Також згідно зі ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду від від 24 січня 2020 року №910/10987/18. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність боргових правовідносин між сторонами. Позивач надав до суду копії квитанцій про оплату за послуги транспортування газу, спожитий газ, водопостачання та електроенергію за період з 2020 року по 01 квітня 2024 року, які являються допустимими доказами у справі, а відповідач не надав суду жодного належного доказу, що спростовують наявність обов`язку сплатити заборгованість. Об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували б вимоги позивача, відповідач не надав, а суд їх не здобув не було, що вказує на обґрунтованість позову. Отже, позов підставний і підлягає до задоволення. Оскільки частка відповідача у спільній частковій власності будинку є 1/2, то з неї підлягає стягненню на користь позивача 1/2 загальної суми сплачених позивачем коштів за житлово-комунальні послуги, тобто 69 992 грн. 68 коп. (139 985 грн. 36 коп./2). Що стосується періоду стягнення, то представник відповідача заявила про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦКУ позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивної можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові Верховного суду від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс14). Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). В ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Відповідно до Закону України від 30.03.2020 №540-IX Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п.12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, ст.257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. У п.12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції Закону №540-IX) перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину. Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22). Постановою КМУ від 11.03.2020 №211 установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»з 30 червня 2023 року карантин, встановлений на всій території України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінений. Разом з тим, Законом України від 15.03.2022 року № 2120-розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії". Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалася та триває на час розгляду справи. Тобто загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму карантину чи воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії карантину чи воєнного стану, не зараховується при обчисленні. Суди під час аналізу вимог про застосування строків позовної давності зважають на те, то їх продовження в період дії карантину є безумовним та автоматичним в силу законів, що підтверджено правовою позицією Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 року у справі № 920/724/21. На момент закінчення строків позовної давності щодо вимог за платежами листопад-грудень 2020 року в Україні діяв правовий режим воєнного стану, тому відповідно до п.19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України позивач не пропустив строк позовної давності, визначений ст.257 ЦК України, а тому відсутні підстави для задоволення заяви представника відповідача - адвоката Вікторії Пінчук про застосування до позовних вимог строку позовної давності. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов`язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками. Суд вважає, що задоволення позову не вирішує спір сторін щодо спільної власності, тому сторонам слід дотримуватися умов добросусідства, уникати конфліктів та суперечок. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved