Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-14 00:00:00

Позивач в інтересах якої діє адвокат звернулася в серпні 2024р. до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, залишення дитини на проживання з матір`ю та поділ спільного майна подружжя, а саме визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29.10.2019р. між сторонами було зареєстровано шлюб. Під час шлюбу народилась дитина [PERSON] , [INFO] , який проживає з матір`ю за згодою подружжя. Протягом останнього року припинилися відносини щодо спільного проживання з відповідачем, сторони проживають окремо, відповідач участі у веденні спільного побуту не бере. За час шлюбу за спільні кошти подружжя був придбаний 30.11.2022р. житловий будинок заг.пл.131.8 м.кв., житловою 40.1 м.кв., за адресою [ADDRESS] , який зареєстровано за відповідачем. Оскільки добровільно сторони не можуть дійти згоди про поділ майна, позов просила задовольнити. Ухвалою від 21.10.2024р. закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача позовні вимоги підтримала, додатково надала інформацію щодо даних земельної ділянки, яка знаходиться під спірним житловим будинком, що є предметом поділу. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши представника позивача та дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.10.2019р. між сторонами було зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом (а.с.6). Під час шлюбу у подружжя народилась дитина [PERSON] , [INFO] (а.с.7), який проживає з матір`ю, місце проживання визначено як зазначує сторона позивача за згодою подружжя. Протягом останнього року припинилися відносини щодо спільного проживання з відповідачем, сторони проживають окремо, відповідач участі у веденні спільного побуту не бере. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Як вбачається з ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Сторони позивача підтвердила, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, сторони миритись не бажають, шлюб їх існує формально, а тому зберігати його не доцільно. Дитина за час окремого проживання, залишилась з матірю. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] , укладений 29.10.2019 року у Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про що зроблено відповідний актовий запис за №2536 слід розірвати. Малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , залишити на проживання з матір`ю [PERSON] . Як доводила сторона позивача, під час шлюбу за спільні кошти подружжя був збудований житловий будинок заг.пл.131.8 м.кв., житловою 40.1 м.кв., за адресою [ADDRESS] , який 30.11.2022р. зареєстровано за [PERSON] (а.с.8-9). Даний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер 2610192001:25:001:0650 площею 0.0235га, за цією ж адресою, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), земельна ділянка предметом поділу між подружжям не є. Оскільки добровільно сторони не можуть дійти згоди про поділ майна - житлового будинку, позов просила задовольнити. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, згідно ч.1,2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. А тому, зважаючи на оцінку всіх доказів в сукупності, доведення позовних вимог, суд приходить до висновку, що слід в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та зареєстроване на праві приватної власності за [PERSON] , а саме визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку що знаходиться за адресою [ADDRESS] Щодо стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача, то слід вказати наступне. За вимогами ст.133,137,141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує в т.ч. дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За подання позову позивачем оплачено 11506.40грн., з яких: за дві вимоги немайнового характеру по 1211.20грн. та 9084грн. як максимальна сплата за вимогу майнового характеру (а.с.6). Враховуючи, що позов задоволено, з відповідача в користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі 11506.40грн.. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 60, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 365, 368 ч. 3, 372 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved