Jurisdiction: civil
Date: 2025-01-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що 10 грудня 2021 року між ним та відповідачем було укладено договір безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, відповідно до якої відповідач отримав у борг 438400 грн., що станом на дату підписання договору складало еквівалент 16000 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути позику шляхом вирахування грошових коштів у безготівковій формі із заробітної плати або у інший додатково погоджений спосіб в термін з 2021- 2032 року з розрахунку по 1600 доларів США в рік. На даний час він (позивач) не є роботодавцем відповідача, у зв`язку із чим вирахування грошових коштів в безготівковій формі із заробітної плати відповідача не є можливим. 9 грудня 2022 року сплинув один рік з моменту отримання відповідачем коштів, але останній не повернув обумовлені договором 1600 доларів США, а тому вважається таким, що порушив умови договору та відповідно зобов`язаний повернути всю суму позики в розмірі 16000 доларів США, що станом на дату подання позову становить еквівалент в розмірі 585441,60 грн. Пунктом 4.5 договору встановлено, що якщо позичальник не поверне позикодавцеві позику у термін, передбачений у п. 3.1 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві 36 % річних за користування чужими грошовими коштами з дати коли у позичальника виникло зобов`язання повернути позику. Пунктом 4.7 договору встановлено, що у разі несвоєчасного повернення позики позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 50 % від загальної суми позики. [PERSON] просив суд стягнути з відповідача на його користь: - заборгованість за договором безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 10 грудня 2021 року в загальному розмірі 1069634,08 грн., з якої 585441,60 грн. - основний борг (тіло позики), 18822,38 грн. - інфляційне збільшення суми боргу, 172649,13 грн. - 36 % річних за прострочення основного боргу, 292720,80 грн. - 50 % штрафні санкції; - понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 30000 грн.; - судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 11263,03 грн. У судове засідання позивач не з`явився, його представник позовні вимоги підтримав з підстав, які зазначені у позовній заяві та відповіді на відзив, та просив їх задовольнити у повному обсязі. У судове засідання відповідач не з`явився, його представник позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні з підстав, які зазначені у відзиві на позовну заяву. Суть відзиву зводиться до того, що з 1 червня 2020 року по 30 грудня 2022 року відповідач працював трактористом у ПрАТ «Носівкасервіс». 10 грудня 2021 року між сторонами був укладений договір безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти у національній валюті (гривні) у сумі 438400 грн., що станом на дату підписання договору становило 16000 доларів США, в якості позики з обов`язком повернення. У договорі взагалі не передбачено іншого способу повернення коштів, крім вирахування в безготівковій формі з заробітної плати позикодавця або у інший додатково погоджений сторонами спосіб в термін з 2021 року по 2032 рік з розрахунку по 1600 доларів США в рік, тобто строк повернення коштів визначений 2032 роком. Умовами договору не передбачено необхідність вирахування коштів із заробітної плати відповідача, як це зазначено у позовній заяві. Додаткові угоди до договору сторонами не укладалися, додаткові способи виконання договору не визначалися та не узгоджувалися. Відповідач пропонував позивачу узгодити шлях повернення коштів, але останній відмовився від зазначених дій. Умовами договору визначено повернення суми позики у період з 2021 року по 2032 рік, періодичність та розмір платежів не визначена, а тому позивачем не доведено прострочення виконання зобов`язання, а саме несвоєчасного повернення позики. Умовами договору передбачено, що сторона не несе відповідальності за невиконання своїх зобов`язань, якщо таке не виконання спричинено настанням форс-мажору або форс-мажорних обставин. У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України указом президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні було введено воєнний стан, який постійно продовжується та триває по теперішній час. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у низці постанов, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 10 грудня 2021 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальникові на безвідсотковій основі грошові кошти у гривні у сумі 438400 грн., що станом на дату підписання цього договору складало 16000 доларів США. Грошові кошти передавалися у борг, в якості позики з обов`язком наступного повернення. Відповідно до п. 3.1 договору позичальник зобов`язується повернути позику позикодавцеві шляхом вирахування коштів, вказаних у п. 1.1 цього договору в безготівковій формі з заробітної плати позикодавця або інший додатково погоджений сторонами спосіб в термін з 2021-2032 року з розрахунку по 1600 доларів США в рік. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ЦПК України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Пунктом 14.1.257 ст. 14 Податкового кодексу України встановлено, що поворотна фінансова допомога - це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення. У постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 140/125/17 зазначено, що правовою основою для отримання позики або поворотної фінансової допомоги є договір позики. За своєю цивільно-правовою природою та юридичним змістом договір про надання поворотної фінансової допомоги є договором позики, а відтак укладений між сторонами договір по цій справі - є договором позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У ході судового розгляду справи встановлено, що укладений між сторонами договір безвідсоткової поворотної фінансової допомоги є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, та доказів зворотного стороною відповідача суду не надано. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 499/144/17-ц, за своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У судовому засіданні встановлено, що позивач виконав умови договору, передав відповідачу кошти в розмірі 438400 грн., що станом на дату підписання договору складало 16000 доларів США, що підтверджується матеріалами справи, зокрема розпискою відповідача про отримання зазначених коштів. Відповідач та його представник не заперечували факту укладення договору, а також факту отримання у позику зазначених грошових коштів. Таким чином, суд вважає доведеним факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів в сумі 438400 грн., що станом на дату підписання договору складало еквівалент 16000 доларів США. У судовому засіданні встановлено, що до цього часу відповідач не здійснив жодного платежу в рахунок погашення заборгованості за договором, чим порушив свої зобов`язання за договором, а тому позивач має право вимагати повернення всієї суми позики. Відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 11 вересня 2024 року у справі 500/5194/16, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення. Ураховуючи вищевикладене, а також те, що у зобов`язанні, яке існує між сторонами, визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у гривнях в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання судового рішення у розмірі 16000 доларів США. При вирішенні вимог позивача про стягнення інфляційного збільшення суми боргу, 36% річних за прострочення основного боргу та штрафних санкцій, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 4.1 договору визначено, що у випадку порушення своїх зобов`язань за даним договором сторони несуть відповідальність, визначену договором та чинним законодавством України. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до п. 4.5 договору у разі, якщо позичальник не поверне позикодавцеві позику у термін, передбачений у п. 3.1. цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві 36 % річних за користування чужими грошовими коштами з дати коли у позичальника виникло зобов`язання повернути позику. Пунктом 4.7 договору визначено, що у разі несвоєчасного повернення позики, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 50 % від загальної суми позики, зазначеної в п. 1.1 даного Договору. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Верховний Суд у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 183/7850/22 зазначив: «Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України). Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі № 320/8618/15-ц). У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Касаційний суд вже робив висновки щодо застосування п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.09.2023 року в справі № 910/8349/22). Тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». З 24 лютого 2022 року в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року (з наступними змінами). Таким чином, з урахуванням п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного стану відповідач, як позичальник, звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а також сплати інших платежів, які передбачені договором, укладеним з позивачем, як позикодавцем, за прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Доводи представника відповідача про те, що позивачем не доведено прострочення виконання зобов`язання, суд визнає необґрунтованими та такими, що спростовуються доказами по справі в їх сукупності. Матеріалами справи підтверджується, що повернення позики повинно відбуватися щорічно. Річний термін для здійснення першого платежу в рахунок погашення позики настав грудня 2022 року. Сторона відповідача не надала суду докази про те, що було проведено погашення заборгованості, а тому з 11 грудня 2022 року у позивача виникло право вимоги до відповідача про стягнення заборгованості. Щодо доводів представника відповідача про те, що у договорі взагалі не передбачено іншого способу повернення коштів, крім вирахування в безготівковій формі з заробітної плати позикодавця, тобто позивача, суд виходить з того, що помилки в договорах з контрагентами можна розділити на дві категорії: технічні та правові. Технічними помилками є: описки, помилки в назвах підприємств, ідентифікаційних кодах, адресах, банківських реквізитах, місцях укладення правочину, номерах договорів, обсягах величин тощо. Зазвичай допущення технічної помилки, описки у договорі або в будь-яких додаткових угодах, додатках до нього не є підставою для невиконання контрагентом своїх зобов`язань за договором. На практиці такі ситуації вирішуються шляхом виправлень та внесення змін за взаємною згодою контрагентів. Верховним Судом у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 747/839/18 зроблено висновок про те, що порушення, які допущені в оформленні квитанцій та договорів, не можуть бути підставою для відмови у стягненні, а свідчать лише про наявність недоліків в оформленні документів, при цьому такі недоліки є формальними. Таким чином, допущена в п. 3.1 договору безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 10 грудня 2021 року описка на думку суду є технічною помилкою і жодним чином не впливає на наявність у позивача права вимоги до відповідача за вказаним договором. Доводи представника відповідача про те, що виконання договору за узгодженим сторонами способом шляхом вирахування коштів із заробітної плати відповідача є неможливим, оскільки відповідач не є робітником позивача, а позивач відповідно роботодавцем відповідача, не можуть слугувати підставою для неповернення позики позикодавцю, оскільки відповідно до чинного законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Ураховуючи вищевикладене, проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Частинами 1 та 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У судовому засіданні встановлено, що позивач поніс судові витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 11263,03 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с. 8-12). Ураховуючи те, що позовні вимоги задоволено лише на 54,73 %, тому з відповідача на користь позивача підлягають присудженню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6149,48 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16419 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial