Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №749744690 в розмірі 15569,80 грн, з яких: 8250 грн сума заборгованості по основному боргу, 7319,80 грн - заборгованість по відсоткам. Також стягнути понесені позивачем судові витрати. Позовна заява обгрунтована тим, що 17.07.2019 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено кредитний договір №749744690. Між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» 28.11.2018 було укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №749744690. Між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» 03.01.2019 було укладено договір факторингу №20190103, відповідно до умов якого, за реєстром прав вимоги №8 від 28.05.2020 ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 22604,08 грн, з яких 8250 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу (тіло кредиту), 14354,08 грн - сума заборгованості за відсотками. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язався вчасно повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в порядку, визначеному договором. Відповідач умови кредитного договору не виконав. 03.02.2022 з відповідача на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» було стягнуто грошові кошти в розмірі 7034,28 грн для погашення існуючої заборгованості. Після відступлення прав вимоги до відповідача, а саме з 28.05.2020 позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином [PERSON] має непогашену заборгованість за кредитним договором в розмірі 15569,80 грн, з яких 8250 грн - сума заборгованості по основному боргу (тіло кредиту), 7319,80 грн - заборгованість по відсоткам. Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 10.10.2024, було відкрито провадження, позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам було надано час для подання заяв по суті. Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 25.11.2024 позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором №749744690, за кредитним договором №10000773332 та за договором позики №2427443 були роз`єднані. Представником відповідача поданий до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач заперечує проти позову. Свої заперечення обґрунтовує тим, що по-перше позивач не довів факт набуття прав кредитора за кредитним договором № 749744690 від 17.07.2019. Так, відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. Відповідач посилаючись на судову практику стверджує, що відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Позивач як новий кредитор на підтвердження переходу до нього права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 749744690 від 17.07.2019 надав разом з позовом тільки частину договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018. Так позивач зазначає, що 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118- 01, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 749744690 від 17.07.2019, що, як вказує позивач має підтверджуватися Реєстром права вимоги (реєстром боржників). Проте, позивачем не надано Реєстру права вимоги (реєстру боржників) до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, як і доказів здійснення фактором оплати за відступлені ним права вимоги. З наданої копії кредитного договору № 749744690 вбачається, що він укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] 17.07.2019, натомість договір факторингу № 28/1118-01, за яким ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги ТОВ «Таліон Плюс», був укладений 28.11.2018, тобто на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником [PERSON] , а відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «Таліон Плюс» на підставі договору факторингу 28.11.2018. Продовження сторонами строку дії договору № 28/1118-01 від 28.11.2018 внаслідок укладення додаткових угод та укладення у подальшому реєстру права вимоги (реєстром боржників), який не долучений до матеріалів справи, до конкретного боржника не свідчить про набуття позивачем права вимоги до [PERSON] , оскільки станом на 28.11.2018 у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не існувало право вимоги до відповідача, оскільки кредитний договір було укладено лише 17.07.2019, тобто більше ніж через 6 місяців після укладення договору факторингу, що взаємовиключає одне одне, оскільки договір факторингу права вимоги є похідним від кредитного договору, а отже не може бути укладеним раніше кредитного договору, за яким переходить право вимоги. Отже, позивачем не доведено факт відступлення права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 749744690 від 17.07.2019 від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» та відповідно від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». У цій справі позивач як новий кредитор на підтвердження переходу до нього права вимоги до [PERSON] надав разом з позовом тільки частину договору факторингу № 20190103 від 03.01.2019 укладеного між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ». Згідно з п. 1.1 вищевказаних договорів факторингу фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якаю настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума вимог та інші дані зазначені в Реєстрі боржників, який формується згідно додатку № 1 та є невід`ємною частиною договору. Відповідно до п. 1.2 вищевказаних договорів факторингу сторони погодили, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі Реєстру боржників згідно додатку № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору. Проте, позивач не надав Акта прийому-передачі Реєстру права вимоги № 8 від 28.05.2020 до договору факторингу № 20190103 від 03.01.2019. Згідно з Витягом з Реєстру прав вимоги № 8 від 28.05.2020 до договору факторингу № 20190103 від 03.01.2019, сформованого представником ТОВ «ФК «ЄАПБ» Грибановим Д.В. від 18.09.2024, сума заборгованості за основною сумою боргу [PERSON] за кредитним договором № 749744690 від 17.07.2019 становить 22604,08 грн, з яких: 8250,00 грн заборгованість за основною сумою боргу; 14354,08 грн заборгованість за відсотками. Проте копії вищезазначених витягів виготовлені таким чином, що не містять підписів відповідальних осіб ні клієнта, ні фактора. Безпосередньо Реєстр боржників до договору факторингу з якого вбачалося б право вимоги за кредитним договором позивачем суду надано не було, як і доказів здійснення фактором оплати за відступлені ним права вимоги. Тому достовірність вказаного витягу як доказу в справі викликає очевидні сумніви. Відтак встановити, коли та на підставі чого у ТОВ «ФК«ЄАПБ» виникло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором належними та допустимими доказами під час розгляду справи не є можливим. Також, матеріалами справи не підтверджено укладення товариством та [PERSON] кредитного договору, погодження ними умов кредитування та надання відповідачу кредиту. [PERSON] заперечує факт укладення договору, отримання кредиту та розмір заборгованості, які позивачем не підтверджені первинними бухгалтерськими документами. З наданих позивачем доказів не можливо дослідити електронну складову їх укладення, а саме: цілісність накладення електронних підписів у кредитному договорі, шлях та метод ідентифікації [PERSON] в інформаційній телекомунікаційній системі кредитора при укладенні кредитного договору. В матеріалах справи відсутні докази, з яких можна було б установити, що [PERSON] пройшов ідентифікацію у інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства при вході в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», через номер телефону чи електронну пошту, які б він сам зазначив. Заперечуючи проти позову, [PERSON] не визнає факт заповнення формуляру заяви або іншої форми про прийняття пропозиції в електронній формі, отримання одноразового ідентифікатора, а також вчинення інших дій, які можна розцінювати як прийняття пропозиції укласти електронний договір. Відповідач зазначає, що на підтвердження укладення з відповідачем договору у електронній формі позивач не надав електронних доказів, що підтверджують укладення між сторонами договору в електронній формі, як і не надав електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Позивач не надав суду докази про отримання [PERSON] листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, про здійснення входу останнім на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, а тому в матеріалах справи відсутні докази укладання кредитного договору в електронному вигляді. Наданий кредитний договір № 749744690 від 17.07.2019, Графік розрахунків (Додаток № 1 до договору), Додаткова угода від 18.07.2019 не містять інформації про підписання ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» з використанням засобу електронного цифрового підпису. Також не містять інформації про підписання [PERSON] з використанням одноразового ідентифікатора. Разом із тим, в наданій позивачем копії кредитного договору в розділі 5 «Реквізити сторін» зазначена лише інформації про товариство та позичальника. В кредитному договорі відсутній підпис позичальника та товариства власноручно чи електронним одноразовим ідентифікатором. Законодавством чітко передбачено, яким саме чином повинен укладатись електронний договір, та які документи підтверджують таке укладання договору. В той же час, у матеріалах справи відсутня інформація щодо того, чи проходила особа, яка нібито укладала кредитний договір ідентифікацію, як це передбачено чинним законодавством, відсутні докази проведення такої ідентифікації, відсутня відповідь особи, яка нібито проходила ідентифікацію про прийняття пропозиції (акцепт), відсутнє підтвердження вчинення електронного правочину, яке повинен був отримати позичальник, при укладанні договору. Тобто, матеріали судової справи не містять жодного доказу, що укладення договору відбувалось в порядку, визначеному законодавством. А тому, якщо позивач вважає, що [PERSON] отримував одноразовий ідентифікатор, використовував його для укладення кредитного договору, всі ці обставини повинні бути доведені належними та допустимими доказами. Неможливо перевірити підписання оспорюваного кредитного правочину також кредитодавцем, адже тільки докази накладення кваліфікованого електронного підпису первісного кредитора (кредитодавця) можуть слугувати доказом таких фактів, але позивачем вони не надані. Відповідно до п. 4.1 кредитного договору невід`ємною частиною цього договору є «Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога». Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, підтверджує і зобов`язаний неухильно дотримуватися Правил, текст яких розміщений на Сайті Кредитодавця: www.moneyveo.ua. Разом з цим, позивач не надав суду Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». У наданому позивачем кредитному договорі зазначено, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надає кредит у розмірі 7300,00 грн. У разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження перерахування відповідачу коштів по кредитному договору - розрахункового документа або виписки з банківського рахунку, які б відповідали вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Позивачем не надано суду таких документів, що могли б підтвердити існування заборгованості відповідача у розмірі, що заявлений позивачем до стягнення у даній справі. При цьому, будь-яких відомостей про виконання обов`язку кредитора з надання кредитних коштів та отримання їх відповідачем суду не надано, рахунок відповідача на який перераховано кредитні кошти та відомості щодо руху коштів за рахунком кредитодавця, на який мало бути здійснено повернення кредиту та процентів, суду не надано. Щодо наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, що є предметом дослідження у даній справі, сторона відповідача зазначає, що такі самі по собі не є безспірним доказом наявності заборгованості, оскільки такі документи складаються одноособово стороною позивача, та не є первинними документами, які б підтверджували умови кредитування та суму заборгованості за кредитом, оскільки зміст зазначених доказів повністю залежить від волевиявлення кредитора або його правонаступника. Доданий до позовної заяви роздрукований розрахунок заборгованості як на підставу задоволення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Проведений позивачем розрахунок заборгованості не відповідає вимогам закону та договору. Матеріали справи не містять доказів зміни умов Договору в частині строку надання кредиту. Позовна заява також не містить посилань на такі обставини. Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. При цьому, ч. 2 ст. 625 ЦК України конкретизовано визначений статтями 536 та 693 цього Кодексу обов`язок покупця сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами з визначенням додаткового зобов`язання боржника на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, з огляду на таке обмеження законодавця щодо розміру трьох процентів річних, можна дійти висновку, що ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено можливість визначення розміру процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом, передбаченим договором, та обмеження свободи сторін в укладенні договору на предмет визначення іншої методики нарахування процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами згідно із статтями 536, 625, 693 ЦК України. У свою чергу, згідно з визначенням поняття неустойки, яке передбачено ст. 549 ЦК України, грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення, є пеня. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Право нараховувати відсотки за користування кредитом припинилося зі спливом строку дії договору у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» - 09.08.2019, тому починаючи із цієї дати товариство не мало право нараховувати проценти за користування кредитом. У свою чергу Товариство нарахувало проценти за позикою в значно більшому розмірі та відступили право вимоги процентів у таких розмірах позивачу. При цьому в позовній заяві не наведено підстав такого розрахунку процентів. А додані до позовної заяви розрахунки заборгованості за кредитним договором містять виключно суми процентів, права вимоги яких були передані позивачу ТОВ «ФК«ЄАПБ» . Крім того, позивачем не надано детального розрахунку за складовими кредитної заборгованості, яку просить стягнути з відповідача, зокрема простроченої заборгованості за процентам, із зазначенням за який період була нарахована та за якою відсотковою ставкою. Як вбачається із матеріалів справи, умови кредитних договорів, містять окремі умови, які дозволяють кредитодавцю вийти за межі узгодженого сторонами строку кредитування та нарахувати непропорційно велику суму відсотків за користування кредитом. На виконання вимог п. 8 ч. 3 ст. 178 ЦПК України відповідач повідомляє, що у зв`язку із розглядом справи ним були понесені (очікує понести) витрати на професійну правничу (правову) допомоги в розмірі 7000 грн, на виконання умов п. 2 Додатку № 1 від 12.11.2024 до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № б/н/24 від 12.11.2024 укладеного між [PERSON] та Адвокатським бюро «Калінін і Партнери». Договір про надання професійної правничої (правової) допомоги № б/н/24 від 12.11.2024 скріплений електронними підписами сторін. Відповідач зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 01.09.2021 по справі № 178/1522/18). На виконання вимог ч. 4 ст. 83 ЦПК України відповідач повідомляє, що разом з відзивом на позовну заяву не можуть бути подані докази на підтвердження судових витрат за надання професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 7000 грн, що обумовлено домовленістю здійснювати частково оплату гонорару адвокатському бюро. Такі докази сторона відповідача має наміри подати після оплати. Представником позивача подана відповідь на відзив, згідно з якою позивач повідомляє, що кредитний договір був укладений відповідно до норм ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію» в електронній формі. Договір укладений сторонами шляхом ідентифікації позичальника та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, що узгоджується з вимогами законодавства. Без здійснення всіх необхідних дій договір між [PERSON] та первісним кредитором не був би укладений. Жодних заперечень з приводу того, що відповідач не погодився з умовами та правилами надання кредиту під час укладення та підписання договору відповідачем висловлено не було. Відповідач був належним чином ознайомлений з умовами договору. Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтею 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили умови договору. При цьому кредитний договір та його умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін. В обґрунтування доводів відзиву на позивну заяву відповідач посилається на те, що ТОВ «ФК«ЄАПБ» не додано доказів отримання відповідачем кредитних коштів за кредитним договором, крім того надані розрахунки заборгованості є неналежними доказами наявності заборгованості, однак ці доводи є необґрунтованими та безпідставними. Відповідно до вимог процесуальних кодексів, до суду можуть бути подані оригінали електронних доказів, електронна копія електронного доказу, засвідчена електронним підписом, а також паперова копія електронного доказу, засвідчена у встановленому законом порядку засвідчувальним написом «Згідно з оригіналом», найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, що скріплюється печаткою. Водночас необхідно відрізняти примірник електронного документа, який є оригіналом, від електронної копії. У разі надсилання електронного документа кільком адресатам або у разі його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожен електронний примірник вважається оригіналом електронного документа (ч. 2 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»). Тому якщо створюється електронний документ на комп`ютері чи ноутбуці, а потім зберігається на інший носій (флеш-накопичувач, картка, диск), то відповідно до Закону «Про електронні документи та електронний документообіг», збережений примірник буде оригіналом електронного документа. У відповідності до ч. 9 ст. 10 ЦПК України, ч. 3 ст. 99 КПК України законодавець визначив, що оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа ще і його відображення, якому надається таке значення як документу. Відповідно до приписів ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», у випадку його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожен електронний примірник вважається оригіналом електронного документа, де матеріальний носій є способом збереження інформації, який має значення тільки тоді, коли електронний документ виступає речовим доказом. Таким чином, ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа є безпідставним, оскільки характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Таким чином ТОВ «ФК «ЄАПБ» надано до суду копію кредитного договору у відповідності до вимог законодавства, який є належними доказами існування правовідносин між відповідачем та первісними кредиторами. Слід наголосити на тому, що у даній справі предметом спору є захист порушеного права ТОВ «ФК «ЄАПБ», яке полягає у невиконання договірних зобов`язань [PERSON] за кредитним договором шляхом стягнення заборгованості. Тобто в даному випадку не є предметом спору, саме визнання договору недійсним чи його розірвання на підставі істотного порушення їх умов. Наведене твердження відповідачем (не надання доказів отримання кредитних коштів) за своєю суттю створює наслідок розірвання кредитного договору. Адже, у відповідності до вимог статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Однак, слід наголосити на тому, що кредитний договір укладений з [PERSON] в судовому порядку не був розірваний, у відповідності до вимог чинного законодавства недійсним не визнаний, тобто в силу ст. 204 ЦК України, діє презумпція правомірності правочину. Посилання відповідача на те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не надано суду доказів отримання ним кредитних коштів від первісного кредитору є помилковим та безпідставним, оскільки факт їх надання підтверджується, власне, наявними у матеріалах справи кредитним договором. Правочини підтверджує факт наявності відповідних правовідносин, їх зміст та погоджені сторонами обставини щодо передання в кредит відповідачу коштів у погодженому розмірі. Оскільки предметом судового розгляду у справі є спір про стягнення з відповідача на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитним договором, а договори факторингу відповідачем не оспорювалися, в даному випадку слід виходити з презумпції правомірності правочину вищезазначених договорів у цій справі (ст. 204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості виконання договору (ст. 629 ЦК України). Доводи відповідача щодо неналежності доданих розрахунків заборгованості, як доказів наявності заборгованості не можуть бути враховані. Адже, належних та допустимих доказів, які спростовують інформацію викладену у розрахунках заборгованості відповідачем не подано. В даному випадку, якщо відповідач не погоджується з відповідними розрахунками заборгованості за кредитним договором, він має право подати контррозрахунок. Однак, будь-яких належних та допустимих доказів, які спростовують позивні вимоги позивача, зокрема контррозрахунок заборгованості, відповідачем не надано. Отже, зазначена заборгованість підтверджуються з огляду на наявні докази в матеріалах справи, які не спростовані належним чинном. Крім того, враховуючи доводи (заперечення) відповідача щодо позовних вимог, ТОВ «ФК «ЄАПБ» з метою надання вичерпаної інформації по справі, звернувся до первісного кредитора, з відповідним запитом щодо надання додаткових доказів, а саме детального розрахунку заборгованості та доказів надання кредитних коштів. Адже, ТОВ «ФК «ЄАПБ», не є первісним кредитором (не здійснював відповідні нарахування) не володіє та не може володіти оригіналами первинних документів (касовими та меморіальними) на отримання та повернення відповідачем кредитних коштів за укладеним з первісними кредиторами відповідними договорами. Ці документи відповідно до п.35 Положення Про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, формуються, складаються та зберігаються в установі банку який видавав кредит, відповідно до чинного законодавства України відповідальною особою банку. На час подання відповіді на відзив відповідь позивачем від первісного кредитора не отримана, але після її отримання буде надана. Ідентифікація позичальника здійснюється через банка-емітента, яким видано картку. Отже, доступ до виписок по картці, на яку перераховано кредитні кошти, має банк-емітент та відповідач [PERSON] . Ні первісний кредитор, ні ТОВ «ФК «ЄАПБ» не мало та не має доступу до даної інформації, так як дана інформація - є банківською таємницею. Відповідач як власник карткового рахунку, може особисто отримати виписки по рахунку для спростування факту перерахування та отримання кредитних коштів. Однак відповідач таких доказів на спростування отримання кредитних коштів до суду не надав. Щодо заперечень відповідача з приводу нарахованої суми заборгованості, позивач зазначає, що кредитний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, тому кінцева дата строку кредиту - є лише датою повернення кредиту, а не датою закінчення строку дії кредитного договору. За весь період перебування права вимоги у ТОВ «ФК «ЄАПБ», позивач не здійснював жодних додаткових нарахувань і не застосовував жодних штрафних санкцій до відповідача. Позивач просить суд стягнути з відповідача ту заборгованість за кредитним договором, яка була нарахована первісним кредитором. Заборгованість не включає в себе нарахувань неустойки (штрафу, пені). Відповідачем умови вищевказаного договору не виконувались відповідно до ст.526, ст. 1046, ст.1054 ЦК України, а тому нарахування відсотків за користування кредитними коштами відповідно до умов вищевказаного договору є правомірним і відповідач жодним чином не позбавляється від виконання умов договору та погашення заборгованості в повному обсязі. Доводи відзиву на позовну заяву про те, що умови договору щодо встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язання за договором є несправедливими, не повинно братися до уваги, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України. Відповідач розумів розмір процентів, надаючи свою згоду на отримання кредитних коштів. Відсотки, які просить стягнути позивач нараховані за понадстрокове користування позикою/кредитом, за відсотковою ставкою передбаченою договором, саме за понадстрокове користування кредитом. Оскільки у кредитному договорі, прямо зазначено, що відповідач підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, які розміщені на сайті кредитодавця, а також отримав від кредитодавця до укладення цього договору інформацію, зазначену в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, нарахування відсотків здійснювалося первісним кредитором у межах умов даного кредитного договору та відповідно до законодавства, чинного на момент підписання кредитного договору. Отже, підписавши договір, відповідач посвідчив свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами. Відповідач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту до вільно обраної ним фінансової установи, отримавши від останньої всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору. Щодо переходу прав вимоги за кредитним зобов`язанням відповідача від первісного кредитора до позивача, позивач зазначає, що відповідно до п.4.1. Договору факторингу №28/1118-01, наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до Боржника та додаткового оформлення не потребує. Підписанням Реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним Реєстром права вимоги. При цьому відповідно до п.1.3. договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 «Право вимоги» - означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Відповідно до п.1.4. договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 «Борг» - означає суми грошових коштів, які підлягають оплаті клієнту боржниками за умовами кредитних договорів, строк оплати яких настав на момент переходу прав вимоги до актора (наявна вимога), а також строк оплати яких настане в майбутньому (набута вимога), включаючи зобов`язання боржників повернути суму наданого кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, сплатити неустойку (у разі прострочення умов кредитних договорів), а також будь-які інші зобов`язання по оплаті клієнту грошових коштів за кредитними договорами. Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, а договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 є дійсним, відповідно до законодавства, містить вимоги конкретного змісту, щодо відступлення прав вимоги до боржників, що існували на момент переходу цих прав, в порядку передбаченому договором факторингу, в тому числі і майбутніх вимог, містить обсяг таких вимог, та обсяг прав і обов`язків сторін, сторонами досягнуто згоди щодо предмета договору факторингу. Отже сторони погодили, що первісний кредитор має право передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги. Таким чином договори факторингу укладені між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» та між ТОВ «Таліон Плюс» і позивачем укладені у відповідності до вимог чинного законодавства України, яке діяло на момент укладання цих правочинів, є чинними і дійсними. Позивачем були надані до суду копії витягу з договору факторингу, акти прийому-передачі реєстру боржників, витяг з реєстру боржників до договорів факторингу, що в свою чергу підтверджує та дозволяє дійти висновку, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» одержав від первісних кредиторів право вимоги по заборгованості відповідача. Договори між первісним кредитором та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладені у встановленому Законом порядку та недійсними не визнані, тобто в силу ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Тобто, не надання суду першої інстанції окремо визначеного додатку до договорів факторингу не може слугувати підставою для відмови в задоволені позивних вимог в повному обсязі. Щодо заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу в сумі 7000 грн, позивач вважає їх розмір, з огляду на малозначність справи та складність написання відзиву є неспівмірними. Позивач не погоджується з таким розміром правової допомоги, адже їх розмір встановлений на власний розсуд та належним чином необґрунтований. Також, на думку позивача, вартість правової допомоги є значно завищеною та не відповідає критеріям реальності наданих адвокатських послуг та розумності їх вартості. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, а адвокатський гонорар - це ціна договору відповідно до ст. 632 ЦК України. Зміст такого договору, регулюється в тому числі ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Важливо, що згідно вказаної статті при встановленні розміру гонорару повинна враховуватись складність справи, тобто якщо справа судова, вона повинна бути конкретизована. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.). Саме наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат. Відповідачем не надано документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б підтверджували факт понесених витрати на правничу допомогу. Враховуючи сукупність обставин цієї конкретної справи, розмір судових витрат у сумі 7000 грн, є неспівмірним із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим часом на надання таких послуг (підготовка відзиву не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося, справа розглядається без участі представників (прописуємо якщо з матеріалів справи дійсно вбачається, сторони не беруть участь у розгляді справи особисто), не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру, а тому не підлягає задоволенню. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, в позовній заяві та відповіді на відзив заявила клопотання про розгляд справи у її відсутність. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, у відзиві на позовну заяву заявили про розгляд справи без їх участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню з таких підстав. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. У судовому засіданні встановлено, що позивачем на підтвердження позовних вимог наданий кредитний договір №749744690 від 17.07.2019, за умовами якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язується надати [PERSON] кредит на суму 7300 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п. 1.4. цього договору. Строк дії договору починається з моменту його укладення та становить 23 дні. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у розмірі 1,66 процентів від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту, визначеного в п. 1.3. цього договору (п.п. 1.1.-1.4. Договору). Сторони погоджуються, що у випадку користування позичальником кредитом понад строк, встановлений п. 1.3. Договору або додатковими угодами між сторонами зобов`язання позичальника за цим договором продовжуються на весь період фактичного користування кредитом, при цьому у випадку, якщо встановлена п. 1.4 цього Договору процентна ставка менша ніж 1,70 відсотків від суми кредиту за кожен день користування кредитом, то правила нарахування процентів за процентною ставкою визначеною п. 1.4 -1.5 Договору скасовуються з моменту початку їх застосування і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування кредитом, а саме 1,70 за кожен день користування кредитом, починаючи з дати укладення договору і до дня повного повернення кредиту. Таким чином зобов`язання позичальника по сплаті процентів за користування кредитом в розмірі 1,70 розповсюджується на весь період фактичного користування кредитом з моменту укладення цього договору, при умові врахування в таких зобов`язаннях суми процентів, які були фактично сплачені позичальником до моменту завершення строку, встановленого п. 1.3. Договору (п. 4.2. Договору). Сторони погоджуються, що проценти, нараховані згідно п. 4.2. Договору після закінчення строку кредиту, визначеного в п. 1.3. цього Договору, є процентами, що нараховуються за понадстрокове користування грошовими коштами, в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України (п. 4.3. Договору). Додатком №1 до цього Договору є графік розрахунків, згідно з яким термін платежу визначений 09.08.2019, сума кредиту 7300 грн, нарахований процент 2787,14 грн, до сплати 10087,14 грн. Також позивачем надана додаткова угода від 18.07.2019 до договору №749744690 від 17.07.2019, за умовами якої ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язується збільшити [PERSON] суму кредиту на суму 950 грн з 18.07.2019 на строк дії договору №749744690 від 17.07.2019 на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти, надані у кредит, та сплатити проценти за користування кредитом на умовах Договору. Додатком №1 до цієї додаткової угоди є графік розрахунків, відповідно до якого термін платежу - 09.08.2019, сума кредиту 8250 грн, нарахований процент 3134,08 грн, до сплати 11384,08 грн. При дослідженні у судовому засіданні вищезазначених кредитного договору та додаткової до нього угоди, судом встановлено, що ці договори не містять підписів сторін. Відповідно до п. 4.4 кредитного договору сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та товариством в якості підпису позичальника буде використовуватися електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис. Згідно з наданим розрахунком заборгованості [PERSON] за кредитним договором №749744690 від 17.07.2019 за період з 28.05.2020 по 31.08.2024, заборгованість становить 15569,80 грн, з яких 8250 грн - тіло кредиту, 7319,8 грн - проценти за користування кредитом. Відповідно до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язується відступити ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта на умовах, визначених цим Договором. (п. 2.1. Договору). Реєстр прав вимоги за цим договором факторингу суду не наданий. Згідно договору факторингу №20190103 від 03.01.2019 ТОВ «Таліон Плюс» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта на умовах, визначених цим Договором. (п. 2.1. Договору). Право вимоги переходить від клієнта до фактора на наступний день після підписання сторонами відповідного реєстру прав вимоги (п. 4.1. Договору). Сума фінансування - належна до сплати клієнту сума грошових коштів, яка визначається сторонами в додаткових угодах до цього договору окремо для кожного реєстру прав вимог і вказується в таких реєстрах прав вимог. Фінансування сплачується фактором на банківський рахунок клієнта зазначений у цьому договорі одним платежем протягом 3-х днів з моменту підписання відповідного реєстру прав вимог (п. 3.1.1., 3.1.2. Договір). Згідно витягу з Реєстру прав вимоги №8 від 28.05.2020 до цього договору факторингу, до реєстру включений боржник [PERSON] , кредитний договір №74974690, сума заборгованості 22604,08 грн. Сума фінансування в реєстрі, як про це зазначено в договорі факторингу відсутня. Додаткова угода до договору факторингу передбачена п. 3.1.1. Договору факторингу, позивачем суду також не надана. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до ч.7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Згідно ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, в судовому засіданні факт підписання кредитного договору сторонами не доведений. Надані копії договору та додаткової угоди підписів сторін не містять. Договором було передбачено їх підписання позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», проте таких електронний підпис одноразовим ідентифікатором на договорі відсутній. За таких обставин кредитний договір сторонами укладений не був, а тому нараховані проценти за користування кредитними коштами на умовах неукладеного договору, не підлягають стягненню як нараховані без відповідних правових підстав. Щодо фактично отриманих відповідачем коштів в розмірі 7300 грн та 950 грн, то таких доказів позивачем суду не надані, клопотання про витребування таких доказів суду не заявлялися, і відповіді на відзив представник позивача повідомляла, що направила запити до первісного кредитора, проте доказів такого звернення суду не надала. Отже за відсутності належних доказів фактичного отримання позичальником коштів, заявлена до стягнення сума тіла кредиту стягненню не підлягає. Крім того позивачем в наданому розрахунку заборгованості відображено сплату на погашення кредиту 03.02.2022 в розмірі 7034,28 грн, яка без правових підстав, була зарахована на погашення нарахованих процентів за користування кредитом. Щодо права позивача пред`являти свої вимоги до боржника , суд , дослідивши надані позивачем договори факторингу, не вбачає підстав для висновку, що позивач ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права вимоги. Так, відповідно до положень ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Згідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Згідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до ч.1 ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Відповідно до ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору. Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, відступлення майбутніх вимог можливе тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Встановлюючи дійсність майбутньої вимоги, що переходить до нового кредитора необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Так, судом встановлено, що кредитний договір №749744960 датований 17.07.2019, тоді як договір факторингу №28/1118-01 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» був укладений 28.11.2018, тобто, на момент укладення договору факторингу зобов`язання за кредитним договором №749744960 від 17.07.2019 не існувало. За таких обставин передати право вимоги за зобов`язанням, яке взагалі не існувало на момент укладення договору факторингу неможливо. А тому право вимоги до боржника [PERSON] товариством «Таліон Плюс» набуто не було та в послідуюючому передати позивачу ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за договором факторингу №20190103 від 03.01.2019 не могло. Крім того договір факторингу №20190103 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» також був укладений до виникнення кредитного зобов`язанням 17.07.2019. Крім того наданий договір факторингу №28/1118-01 фактично є витягом з нього та не відображає всіх умов цього договору, а саме істотних умов договору, якими для договору факторингу є ціна фінансування, порядок та строк сплати фінансування, момент переходу прав вимоги. До договору не надані відповідні додатки щодо переходу прав вимоги, з зазначенням вимог які відступаються. Також не надані докази фінансування за цим договором факторингу. Щодо договору факторингу №20190103, то як вже зазначалось судом витяг з реєстру прав вимоги не містить суму фінансування. Додаткова угода з зазначенням суми фінансування як це передбачено договором факторингу суду не надана. Докази сплати фінансування суду також не надані. Всі ці обставини свідчать про відсутність підстав для висновку про перехід до позивача прав вимоги за цим позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Відсутність порушеного, не визнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Зокрема, встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17. У зв`язку з вищевикладеними обставинами справи та нормами Закону у задоволенні заявленого позову суд відмовляє. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати понесені позивачем залишаються за ним. Щодо розподілу заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу в розмірі 7000 грн, суд виходить з таких положень закону. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги. При стягненні витрат на правничу допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано наступні документи: копію договору про надання правничої допомоги №б/н/24 від 12.11.2024 ,з додатком до нього, рекомендовані ставки адвокатського гонорару, акт виконаних робіт від 20.11.2024, платіжну інструкцію №52174244SB від 13.11.2024 Згідно наданих документів, встановлено, що між відповідачем та адвокатським бюро «Калінін і Партнери» укладений договір про надання професійної правничої допомоги №б/н/24 від 12.11.2024. Згідно п.1.1 вказаного договору предметом цього договору є надання бюро усіма законними методами та способами правової допомоги Семічеву В.В. по справі №624/923/24, що перебуває у провадженні Кегичівського районного суду Харківської області за позовом ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Відповідно до п. 3.2 цього договору за правничу допомогу клієнт сплачує бюро гонорар розмір якого, а також умови та порядок розрахунків, визначається сторонами в додатках до цього договору, з урахуванням рекомендованих ставок адвокатського гонорару. Відповідно до додатку №1 до договору про надання професійної правничої допомоги сторони погодили, що за надану професійну правничу допомогу клієнт сплачує бюро гонорар в розмірі 7000 грн, у строк до набрання судового рішення законної сили (п.2. Додатку). Відповідно до платіжної інструкції №52174244SB від 13.11.2024 на користь Калінін і Партнери АБ сплачено 3500 грн, за призначенням платежу за послуги, [PERSON] . Згідно акту виконаних робіт адвокатом витрачено 14 годин, вартість послуг визначена в розмірі 7000 грн за усну консультацію, вивчення та аналіз позовної заяви, складання, оформлення та подання відзиву. Даючи оцінку акту виконаних робіт суд зазначає, що ухвалою суду були роз`єднані позовні вимоги та виділені в окреме провадження вимоги щодо ще двох кредитних договорів. Виконані роботи та витрачений адвокатом час були затрачені в тому числі і на надання правничої допомоги на кредитні договори, які не є предметом розгляду в цьому судовому провадженні, а тому ці витрати мають бути вирахувані з загальної вартості витрат. Фактично витрачений час саме на цю справу адвокатом становить: 1 година - 500 грн, 3,3 години - 1666,66 грн. Позивачем у відповіді на відзив заявлено про неспівмірність заявлених витрат. Згідно ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд погоджується з доводами позивача про неспівмірність заявлених витрат на правничу допомогу. Так, розглянутий судом спір належить до категорій малозначних справ, розгляд справи проводився без участі сторін, щодо вирішення спору існує безліч судової практики, зокрема Верховного Суду, яка є сталою, консультація та підготовка і подача позовної заяви до суду, для професійного адвоката не складає дуже багато часу та не вимагає великого обсягу аналітичної й технічної роботи. Розмір витрат на правничу допомогу є завищеним, необґрунтованим та не пропорційним до предмета спору, у зв`язку з чим підлягає зменшенню до 1000 грн.

Outcome: approved