Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

Адвокат Білобловський Сергій Володимирович в інтересах [PERSON] за допомогою модуля Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] була власницею квартири [ADDRESS] . 04.12.2020 на прохання своєї дочки [PERSON] , [PERSON] , яка на той час важко хворіла на онкологічне захворювання, видала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., зареєстрована в реєстрі за № 8054. Враховуючи стан здоров`я [PERSON] не розуміла, що в довіреності надано право повіреній без будь-яких обмежень, розпоряджатись її майном, в тому числі і квартирою на свій розсуд. [PERSON] ніколи не мала намірів продавати спірну квартиру, дарувати чи вчиняти інші правочини щодо квартири, не просила про це свою дочку чи будь-кого іншого. Для неї стала повною несподіванкою інформація про те, що спірна квартира їй більше не належить, і що власником квартири став її зять [PERSON] . [PERSON] не повідомила позивачку про те, що скориставшись довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Булгак О.Г., за реєстровим № 8054, вона 15.09.2023 уклала договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карою О.О., зареєстрований в реєстрі № 5951. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2023 [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] на підставі довіреності від 04.12.2020, передала у власність свого чоловіка [PERSON] , а [PERSON] прийняв у власність належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу квартири продаж вчинено за 300000 грн., які покупець повністю сплатив представнику продавця на підставі цього договору. Така ціна є значно нижчою за реальну ринкову вартість аналогічної квартири. Окрім того, що ціна квартири вказана в договорі значно нижча від ринкової вартості, [PERSON] за спірним договором не отримала жодних грошових коштів, відповідачка взагалі приховувала від неї факт укладення спірного правочину. Укладаючи спірний договір, [PERSON] діяла не в інтересах довірителя, оскільки вона фактично не продала квартиру, а «перереєструвала» право власності на свого чоловіка. За отриману у власність квартиру [PERSON] ніяких коштів не сплачував, документи, на підставі яких було продано спірну квартиру, та сам договір купівлі-продажу від 15.09.2023 [PERSON] позивачу надати відмовилась. Укладаючи спірний договір, без повідомлення про це довірителя, [PERSON] мала на меті набуття у власність безоплатно членом своєї сім`ї спірної квартири, а тому переслідувала особисту мету і діяла не в інтересах [PERSON] , а в особистих інтересах та інтересах свого чоловіка, оскільки спірна квартира після укладення спірного договору належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Фактично [PERSON] таємно від позивачки, скориставшись довіреністю, провела перереєстрацію права власності на спірну квартиру. [PERSON] , як власник, від цього правочину не отримала ніякої вигоди, а лише безоплатно позбулась права власності на спірну квартиру. Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2778976280000, від 15.09.2023, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карою О.О., зареєстрований в реєстрі № 5951. 23.01.2024 постановлено ухвалу про забезпечення позову. 08.02.2024 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 04.04.2024 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до розгляду по суті. 18.11.2024 протокольною ухвалою залишено без розгляду відзив на позовну заяву [PERSON] [PERSON] своїм право на подачу відзиву не скористався. Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Шарко Д.Р. заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив, що остання діяла в інтересах позивача. Згодом в судове засідання не з`явився. Інші учасники в судове засідання не з`явилися. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Відповідно до довідки КНП «КДЦ Голосіївського району м. Києва» [PERSON] перебуває на «Д» обліку у лікаря-онколога з вересня 2015 року та є особою з інвалідністю першої групи з 08.09.2015. Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0426916 [PERSON] з 19.08.2015 має першу групу інвалідності довічно. 04.07.1992 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, актовий запис №197, що підтверджуються витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00045734102 від 27.06.2024. Відомості про розірвання цього шлюбу відсутні. 04.12.2020 [PERSON] видала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., за реєстровим №8054, якою уповноважила [PERSON] бути її представником, зокрема, але не виключно, вчиняти будь-які передбачені законодавством договори, в тому числі купівлі-продажу та інші договори щодо користування та/або розпорядження належного їй будь-якого рухомого та/або нерухомого майна. Вказана довіреність видана строком на три роки до 04.12.2023. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2023 [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 04.12.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., за реєстровим №8054, передала [PERSON] у власність належну їй на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] прийняв зазначену квартиру у свою власність. Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2023 продаж вчинено за 300000 грн., які покупець повністю сплатив представнику продавця на підставі цього договору. Відомості про передачу грошових коштів, отриманих представником від проджау квартири, [PERSON] відсутні. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України. Обов`язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є встановлення судом факту порушення у зв`язку із його вчиненням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача. Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися способом захисту свого права, який має відповідати встановленим законом і крім того, забезпечувати ефективний захист порушеного права. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частинами першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частинами 1, 5 ст. 216 ЦК України встанволено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Частиною 1 ст. 236 ЦК України встановлено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Таким чином, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Відповідно до частини третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Тобто, з метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення «у своїх інтересах» потрібно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 910/12791/19, від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50762/18-ц. Отже, якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним. Також необхідно врахувати, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом цієї норми право на майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Статтею 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути: будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, стаття 60 СК України встановлює презумпцію спільності майна подружжя, за якої частини чоловіка та дружини є рівними. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 та Верховний Суд у постановах від 06 лютого 2019 року у справі №154/3223/15, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Суд вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладено [PERSON] не в інтересах позивачки, а в своїх особистих інтересах з метою набуття права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Оспорюваний договір, за яким квартира перейшла у власність [PERSON] , був укладений [PERSON] під час перебування з останнім у зареєстрованому шлюбі. Відповідач [PERSON] , діючи на підставі довіреності, виданої позивачем, та укладаючи від імені останньої оспорюваний договір купівлі-продажу від 15.09.2023 разом із своїм чоловіком [PERSON] фактично стала співвласником цієї квартири, оскільки майно набуте під час шлюбу є спільним сумісним майном подружжя, а частини чоловіка та дружини у такому майні є рівними. Тобто, усупереч вимог частини третьої статті 238 ЦК України [PERSON] уклала оспорюваний договір на підставі довіреності, виданої [PERSON] , не в інтересах довірительки, а виключно у своїх інтересах з метою набуття спільної сумісної власності. Наведене дає підстави для висновку, що ці правовідносини підпадають під ознаки положення ч. 3 ст. 238 ЦК України та є підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2023, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара О.О. за реєстровим №5951, недійсним. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про обгрунтованість заявлених позорвних вимог, що має наслідком їх задоволення. Відповідно до приписів ч.1 ст. 216, ч.1 ст. 236 ЦК України договір купівлі-продажу квартири від 15.09.2023 є недійсним з моменту його вчинення, він не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. При цьому у позивачки відсутній обов`язок повертати відповідачу [PERSON] кошти в сумі 300000 грн. в натурі, оскільки доказів здійснення віповідачем такої оплати за придбання спірної квартири та передачу цих коштів позивачу суду надано не було, а спірна квартира підлягає поверненню у власність позивачки. Згідно з ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України з [PERSON] та [PERSON] , окремо з кожного, підлягають стягненню на користь держави судові витрати в розмірі 1211,20 грн., оскільки позивач звільнена від сплати судового збору як особа з інвалідністю 1 групи.

Outcome: approved