Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

Сутність заявленої до суду вимоги У жовтні 2024 року представник позивачки [PERSON] , адвокат Сідельник К.О., звернувся до суду із зазначеним вище позовом в інтересах [PERSON] , який мотивував тим, що позивачка з відповідачем перебувала у шлюбі з 07 липня 2012 року по 23 квітня 2020 року. У шлюбі позивачка від відповідача народила сина [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу за домовленістю між позивачкою та відповідачем залишився проживати разом із батьком за адресою: [ADDRESS] . Зазначив, що на даний час позивачка фактично проживає у [ADDRESS] , та з початком повномасштабної війни України із росією син переїхав до неї і вже майже три роки проживає з нею та навчається у Польському навчальному закладі ім. Аркадія Фідлера в с.Чапури. Також зазначав, що на даний позивачка обмежена у своїх правах у Польщі через те, що не може офіційно підтвердити факту того, що син офіційно проживає із нею, оскільки жодних документів окрім рішення суду про визначення місця проживання дитини із матір`ю у Польщі не приймають без наявності батька дитини, через це позивачка не може отримати виплати на дитину та не може офіційно зареєструвати його як біженця. Через цю колізію у законодавстві різних країн з`явилася потреба звернутися до суду для визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. Просила суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , із позивачкою по справі - матір`ю [PERSON] . Позиція позивача, представника позивача, відповідача, третьої особи по даній справі Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи завчасно та належним чином повідомлена. Представник позивачки [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи завчасно та належним чином повідомлений, подав заяву про підтримання позовних вимог у повному обсязі, про розгляд справи за відсутності позивачки та за його відсутності. Відповідач [PERSON] , буду належним чином повідомлений про час та місце розгляду, до суду не з`явився, подавав до суду заяву про визнання позову в повному обсязі, про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи Липоводолинська селищна рада Хижняк О. до суду не з`явилася, надіславши до суду висновок органу опіки та піклування з приводу спору у даній справі, подала заяву про розгляд справи у відстутність представника ради, заперечень проти задоволення позову не висловлено. Процесуальні дії суду у даній справі Ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 06 листопада 2024 у даній справі відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання на 04 грудня 2024 року о 13 год 10 хв з викликом сторін та третьої особи. 04 грудня 2024 року підготовче судове засідання відкладено на 17 грудня 2024 року на 13 год 10 хв. 17 грудня 2024 року спір вирішено по суті, ухвалено рішення суду в підготовчому судовому засіданні у зв`язку з визнанням позову відповідачем. Установлені судом фактичні обставини даної справи [PERSON] народилася [INFO] у с. Киїнка Чернігівського району Чернігівської області, є громадянкою України, з 13 липня 2021 року зареєстрована в [ADDRESS] , фактично проживає в Республіці Польща та із 03 січня 2024 року по 30 листопада 2025 року зареєстрована на тимчасове проживання в Республіці Польща в [ADDRESS] , у період з 07 липня 2012 року по 23 квітня 2020 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , є матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с.2,3,4,5,8). [PERSON] народився [INFO] в м. Суми Сумського району Сумської області, його батьками зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , фактично проживає в Республіці Польща та із 24 вересня 2024 року по 30 вересня 2025 року зареєстрований на тимчасове проживання в Республіці Польща в [ADDRESS] , є учнем початкової школи ім. Аркадія Фідлера в с. Чапури і у 2024-2025 році навчається у VI b класі (а.с.4,7,9). [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] , фактично проживає в [ADDRESS] , є батьком [PERSON] , [INFO] (а.с.4,18) Із висновку місцевого органу опіки та піклування, затвердженого рішення виконавчого комітету Липоводолинської селищної ради від 17 грудня 2024 року № 304, вбачається висловлення цим органом доцільності визначення місця проживання малолітньго [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . Висновок органу опіки та піклування мотивувався тривалим проживанням сина разом із матір`ю після розірвання шлюбу між його батьками, а також після введення на території України воєнного стану та спільного виїзду за межі України до республіки Польщі дитина разом із матір`ю мають зареєстровану адресу тимчасового проживання в цій країні, де відбулася інтеграція дитини у місцеве середовище (відвідування школи, наявність звичного з належними умовами проживання для неї побуту по місцю її проживання за кордоном) разом із матір`ю (а.с. 49-50). Норми права, які підлягають застосуванню у даній справі Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст.29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Висновки суду по суті заявленої вимоги Аналіз фактичних обставин справи та досліджених доказів підтверджує виникнення між сторонами у даній справі сімейних правовідносин, які врегульовані ст.ст.141,160,161 СК України, та іншими вищенаведеними нормами права. Як убачається із досліджених матеріалів справи, [PERSON] через свого представника звернулася до суду з позовом про визначення з нею місця проживання її сина [PERSON] , який станом на день подання позову досяг одинадцятирічного віку. Як установлено судом із початком повномасштабної війни в Україні син позивачки та відповідача переїхав до позивачки до Республіки Польща та вже майже 3 роки проживає з нею, навчається у Польському навчальному закладі ім. Аркадія Фідлера в с.Чапури, із 24 вересня 2024 року по 30 вересня 2025 року зареєстрований на тимчасове проживання в Республіці Польща і після зазначеної дати ні позивачка, ні її син [PERSON] не поверталися на територію України, і на даний час останній проживає разом із матір`ю на території республіки Польща. Відповідно до частини 2 статті 160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років визначається за спільною згодою батьків та дитини. Із аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №204/6905/17 зазначено, що тлумачення статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Із системного тлумачення ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи створення матір`ю належних умов для проживання, навчання, виховання та забезпечення дитини, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, суд приходить до переконання про наявність підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, що відповідатиме якнайкращих інтересам самої дитини в її проживанні за кордоном у зручних та безпечних для цього умовах за підтримки та нагляду його матері при продовженні спільним сином сторін навчання та отримання ним освіти за кордоном. Також відповідач позов визнав, не заперечував проти визначення місця проживання дитини разом із матір`ю (позивачем по справі), таке визнання позову відповідачем підлягає прийняттю судом у повному обсязі на підставі ч.4 ст.206 ЦПК України, оскільки така дія не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб та сторін по справі. Крім цього, суд уважає обгрунтованим висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини разом із матір`ю за кордоном, оскільки він сформульований на підставі оцінки сукупності всіх обставин справи, ураховує усталені та позитивні відносини щодо спільного проживання сина разом із своєю матір`ю на території України до виїзду за кордон до вторгнення військ країни-окупатнта на територію України та більше двох років після цього, й надає перевагу інтересам дитини в її подальшому проживанні разом із матір`ю за кордоном. Із урахуванням вищенаведеного, суд уважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат по справі Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до положень ст.ст.141,142 ЦПК України, врахувавши факт визнання відповідачем позову до початку розгляду даної справи по суті, суд уважає за необхідне повернути позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при нею поданні позову, та стягнути з відповідача на користь позивачки інші 50 відсотків сплачених при зверненні до суду судового збору. Окремо документальні підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у даній справі сторони суду не надали, а тому предмет для їх поділу відсутній.

Outcome: approved