Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

12 червня 2024 року адвокат Денисенко Є.В. в інтересах [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Боярської міської ради про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимогпредставником позивача зазначено, що в період шлюбу та спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , у них народилася дочка - [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 12 вересня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 27 березня 2014 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , після реєстрації якого, [PERSON] було присвоєно прізвище « [PERSON] », який згідно заочного рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 вересня 2023 року було розірвано. Весь час дитина проживає разом із батьком за адресою [ADDRESS] , та навчається в 9 класі Боярського академічного ліцею «Престиж» Боярської міської ради. Донька знаходиться на утриманні батька. Відповідач спілкується з донькою виключно в телефонному режимі, оскільки тривалий час проживає за кордоном, при цьому фактично самоусунулася від участі у вихованні дитини. [PERSON] постійно несе витрати на лікування дитини, підтримання достатнього рівня її матеріального і медичного забезпечення, несе витрати на навчання, а також по влаштуванню дозвілля доньки. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 13 червня 2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження, призначено розгляд справи проводити у порядку загального позовного. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 11 липня 2024 року заяву відповідача [PERSON] про розгляд справи без її участі та визнання позову повернуто без розгляду. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив. Представник позивача - адвокат Денисенко Є.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Також зазначив, що на даний час дитина проживає з батьком. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлена належним чином у порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України, будь-яких заяв, клопотань на адресу суду не подавав, а тому суд вирішив розгляд справи проводити за його відсутності. Представник Служби у справах дітей Боярської міської ради, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак в матеріалах справи міститься клопотання, згідно якого представник служби просить розгляд даної справи здійснити без участі представника Служби у справах дітей Боярської міської ради та прийняти рішення згідно вимогам чинного законодавства. Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком, а [PERSON] є матір`ю, для [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого Великоченятинською сільською радою Старокостянтинівського району Хмельницької області від 21.01.2009 року, копією рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 12 вересня 2012 року, яке набрало законної сили 25 вересня 2012 року та копією заочного рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 вересня 2023 року. [PERSON] звернувся до суду із даною позовною заявою, вважаючи, що відповідач не належним чином виконує свої обов`язки щодо виховання дитини, не забезпечує умови для її проживання, розвитку, матеріального забезпечення. Згідно наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №3232-1539565-2018 від 18.04.2018 року, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований по [ADDRESS] з 17.03.1992 року. Відповідно до копії акту обстеження умов проживання за адресою [ADDRESS] , судом встановлено, що за даною адресою проживають [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно листа Служби у справах дітей Боярської міської ради Київської області №976 від 14.10.2024 року, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , на час розгляду справи досягла 15-го віку і має право самостійно обирати місце проживання, згідно ч.2 ст.29 Цивільного кодексу України. Враховуючи вищевикладене Служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області не може надати висновок про визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком - [PERSON] . Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. В силу положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] досягла 15-річного віку [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі №351/611/21 (провадження № 61-990св23) вказано, що «у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України. Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства дитина у віці 14-ти років може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22)». Дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку. Установивши, що законом не передбачено можливості визначення місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, з одним із батьків, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. В силу ст. 141 ЦПК України, з урахуванням відмови у задоволенні позову, судові вирати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed