Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

21 листопада 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини. У позовній заяві вказував, що він є онуком [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак з травня 2015 року та на момент смерті [INFO] не проживала за вказаною адресою, оскільки фактично проживала з ним за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними документами доданими до позовної заяви. Позивач здійснював догляд за бабусею, з огляду на що йому було призначено допомогу фізичній особі, яка надає соціальні послуги, а саме по догляду за [PERSON] [INFO] , як особі старше 80 років. Після смерті бабусі позивача [PERSON] залишилася спадщина. Як позивачу стало в подальшому відомо, спадщина складалася з двох земельних ділянок площею по 5,23 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Воронцівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, яким присвоєно кадастровий номер 4824881600:02:004:0072 та кадастровий номер 4824881600:02:004:0073. Після смерті бабусі позивач перебував у дуже пригніченому моральному стані, а у подальшому захворіла його мати, [PERSON] , яка згодом померла в 2017 році. Тільки пізніше позивач дізнався про наявність заповіту складеного моєю бабусею щодо земельної ділянки площею 5,23 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах території Воронцівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, кадастровий номер 4824881600:02:004:0072, яка належала бабусі на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 908444 виданого Новоодеського районною державною адміністрацією Миколаївської області 11 жовтня 2007 року. [PERSON] було визначено, що на випадок її смерті вона заповідає у рівних частинах кожному, а саме по 1/3 (одній третій) частки: 1. [PERSON] ; 2. [PERSON] ; 3. [PERSON] . Отже, з заповіту вбачається що позивачу, його матері та братові бабуся заповідала своє майно, земельну ділянку. \~ \~ \~ \~02.10.2017 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко Д.В. із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, видачі свідоцтва про прийняття спадщини у зв`язку із тим що він пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини встановлений ст.1270 ЦК України. \~ \~ \~ \~Позивач вказував, що він не згоден з даною відмовою, вважає, що оскільки на день смерті бабусі він постійно проживав з нею за одним місцем проживання, здійснював догляд за нею, отримував кошти та зерно з земельних ділянок для бабусі, згідно договору оренди вказаних ділянок, на його думку, він фактично прийняв спадщину. Також позивач вказував, що про наявність заповіту він не знав, а з моменту як дізнався про волю бабусі, зазначену в заповіті, відразу звернувся до нотаріуса. Іншими спадкоємцями, які прийняли спадщину, як виявилося в подальшому, є донька бабусі [PERSON] та її син, [PERSON] . Позивач вказував, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 26 липня 2021 року у справі № 405/7058/19. Також позивач посилався на те, що у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом". Посилаючись на вищевикладене представник позивач просив визначити йому додатковий строк достатній для подання заяви про прийняття спадщини три місяці. Відповідачі правом на подання відзиву не скористалися. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала із підстав наведених у позовній заяві та просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, її представник просив у задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що позивачем не доведено поважності причин пропуску ним строку передбаченого ст.1270 ЦК України, а також на сплив строку позовної давності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв та клопотань від нього не надходило. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані сторонами та витребувані за клопотанням сторін докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так з матеріалів справи видно, що [INFO] в с. Островське Новоодеського району Миколаївської області у віці 88 років померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданим 28.07.2016 року Воронцівською сільською радою Новоодеського району Миколаївської області, [INFO] в с. Островське Новоодеського району Миколаївської області. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, зокрема земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,23 га, кадастровий номер 4824881600:02:004:0072, яка розташована на території Воронцівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, яка належала їй на підставі державного акта на право приватної власності на землю ЯЕ №908444 виданого Новоодеською РДА Миколаївської області від 11 жовтня 2007 року. Згідно заповіту посвідченого 15.11.2010 року державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Черніковою О.Є. за реєстровим №2-990, [PERSON] заповіла вищевказану земельну ділянку у рівних частинах [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Як видно із спадкової справи розпочатої після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , до посвідчення вищевказаного заповіту нею за життя було складено і інші заповіти: посвідчений 25.01.2008 року сільським головою Воронцівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області Паскаловим В.М. за реєстровим №8, за яким заповіла земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,23 га, яка розташована на території Воронцівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, яка належала їй на підставі державного акта на право приватної власності на землю 1-МК №026981 від 27.02.2001 року (як видно із інших матеріалів спадкової справи кадастровий номер цієї земельної ділянки 4824881600:02:000:0047). посвідчений 08.04.2010 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О.П. за реєстровим №700, за яким заповіла 1) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , своїм донькам [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, 2) земельну ділянку площею для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,23 га, кадастровий номер 4824881600:02:004:0073, яка розташована на території Воронцівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, своїй доньці [PERSON] , 3) земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,23 га, кадастровий номер 4824881600:02:004:0072, яка розташована на території Воронцівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області - у рівних частинах [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Заповіт від 15.11.2010 року повторює заповіт від 08.04.2010 року у частині стосовно розпорядження спадкодавця щодо земельної ділянки площею 5,23 га, кадастровий номер 4824881600:02:004:0072 і в силу ст. 125 ЦК України скасовує його в цій частині. Спадкоємці за заповітами від 25.01.2008 року [PERSON] та від 08.04.2010 року [PERSON] також звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини пропустивши строк передбачений ст. 1270 ЦК України і їм, як і [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з цієї ж підстави. Разом з тим як видно із матеріалів спадкової справи [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовними заявами про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини, із підстав незнання про існування заповіту ( [PERSON] ) та із підстав хвороби ( [PERSON] ) їх позовні заяви були задоволені судом, а рішення суду у відповідних справах набрали законної сили, після чого вони у визначений судом строк знову звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини та [PERSON] зокрема отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 25.01.2008 року. Надаючи оцінку посиланням позивача та його представника на те, що [PERSON] не знав про існування заповіту за яким [PERSON] заповіла йому частину належного їй майна, а тому у встановлений законом строк не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, суд виходить із наступного. Згідно статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Згідно ч.3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини на думку суду є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Суд вважає, що необізнаність позивача про існування заповіту у якому він вказаний спадкоємцем є поважною причиною пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини. Як вказав КЦС ВС у постанові від 26 липня 2021 року у справі № 405/7058/19 необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. На нотаріуса покладено обов`язок щодо повідомлення про необхідність подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом чи про відмову від її прийняття, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини. Однак спадкову\~справу після\~смерті [PERSON] ,\~яка померла\~ [INFO] було\~почато 02.10.2017\~року (тобто\~після закінчення\~строку встановленого\~ст. 1270 ЦК України) і матеріали вказаної спадкової справи не містять доказів повідомлення позивача про існування заповіту. Такого ж висновку дійшов ВС у своїй постанові у справі № 130/2517/18 від 21.09.2020 року. Із досліджених судом доказів суд вважає доведеним, що позивач [PERSON] дізнався про існування заповіту після закінчення шестимісячного строку передбаченого Цивільним кодексом України для подання заяви про прийняття спадщини. Зважаючи на вищевикладене суд вважає, що встановлений ст.1270 ЦК України шестимісячний строк для прийняття спадщини позивач пропустив з поважних причин, тому відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України позов слід задовольнити та визначити додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Таке рішення на думку суду буде законним і справедливим з огляду на вищенаведені обставини і те що іншим спадкоємцям які бажали прийняти спадщину після смерті [PERSON] ( відповідачам у цій справі ) судом було визначено додатковий строк для прийняття спадщини, у тому числі і з підстав не знання про існування заповіту. На думку суду строк тривалістю 2 місяці є достатнім для подання позивачем заяви про прийняття спадщини. Суд не застосовує позовну давність до позовних вимог [PERSON] виходячи із наступного. Згідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З огляду на обставини справи суд вважає днем початку перебігу позовної давності 02.10.2017 року день винесення постанови про відмову [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії і її перебіг мав закінчитися 03.10.2020 року. У лютому 2018 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Воронцівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Згодом до участі у цій справі у якості третіх осіб було залучено [PERSON] , [PERSON] . За наслідками розгляду цієї справи [PERSON] було відмовлено у задоволенні його позову із підстав пред`явлення цього позову до неналежного відповідача і не залучення належних відповідачів (постанова Апеляційного суду Миколаївської області №482/227/18 від 25.07.2018 року). У подальшому [PERSON] 25.09.2018 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Це позов було залишено без розгляду ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області (ухвала №482/1822/18 від 25.03.2019 року). Відповідно до ч.2, 3 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Таким чином поданням 25.09.2018 року позову до [PERSON] було перервано строк позовної давності і він почався заново, з кінцевим строком його перебігу 26.09.2021 року. Проте у березні\~2020\~року у зв`язку з COVID-19 в Україні було впроваджено карантин відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року. Пізніше його дію неодноразово продовжували й адаптовували через низку наступних постанов уряду, залежно від епідеміологічної ситуації. Зокрема, постанови № 392, № 641 та інші встановлювали деталі адаптивного карантину та зонування залежно від рівня ризику. Карантин було офіційно скасовано з 1 липня 2023 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року. Скасування означало завершення правового режиму карантину по всій території України після більш ніж трьох років його дії, протягом яких було впроваджено численні заходи, такі як обмеження пересування, обов`язкове носіння масок та інші протиепідемічні заходи, тощо. Згідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257 (загальна позовна давність),\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, який як вказано вище тривав до 1 липня 2023 року. Таким чином строк позовної давності поновлений поданням 25.09.2018 року позову до [PERSON] продовжився до 1\~липня 2023\~року,\~але не\~припинив свого\~перебігу з\~припиненням карантину\~у зв`язку\~із введенням\~на території\~України воєнного 24 лютого 2022 року який триває і на час розгляду цієї справи. Так згідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. З наведеного видно, що підстави для застосування позовної давності у цій справі відсутні

Outcome: partial