Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-12 00:00:00

В липні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В позовній заяві позивач зазначив, що з 18 жовтня 2003 року перебував з відповідачкою [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який розірвали рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2024 року. В період шлюбу 17 листопада 2016 року сторони спільно набули у власність трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] . Вказане майно було набуте на підставі Інвестиційного Договору № 25 від 10 листопада 2014 року про організацію та проведення будівництва. Тому [PERSON] просить визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частини вказаної квартири, а також стягнути з відповідачки судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримують з мотивів викладених в позовній заяві, просять задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов визнають частково в частині 1/3 частини квартири, посилаючись на те, що позивачка вклала на придбання вказаної квартири особисті кошти в розмірі десять тисяч доларів, які отримала від продажу однокімнатної квартири в 2015 року, що належала їй на праві власності. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши письмові докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з\~18 жовтня 2003 року, який розірвали згідно рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2024 року. За час перебування у шлюбі сторонами було набуте нерухоме майно, яке зареєстровано на ім`я відповідачки [PERSON] , а саме: квартира [ADDRESS] . Згідно умов Інвестиційного договору № 25 про організацію та проведення будівництва від 10 листопада 2014 року [PERSON] , з однієї сторони, і ПМК-258 ТОВ «Тернопільбуд» в особі начальника Дячишина М. Є., з другої сторони, уклали даний договір про наступне: ПМК-258 ТОВ «Тернопільбуд» зобов`язується від власного імені, за дорученням [PERSON] та за її рахунок вчинити дії із організації та проведення будівництва 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язується оплатити визначену Договором вартість цільового об`єкту та прийняти зазначений об`єкт нерухомості в порядку і строки, визначені цим Договором (пункт 1.1). За умовами п. 6.1 Договору після введення житлового будинку в експлуатацію ПМК-258 ТОВ «Тернопільбуд» зобов`язується підготувати [PERSON] всі необхідні документи для оформлення Цільового Об`єкту у власність останньої. Державна реєстрація права приватної власності [PERSON] на квартиру відбулась 17 листопада 2016 року, що підтверджується Інформаційною довідкою № 388006898 від 24.07.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Підставою для державної реєстрації слугував акт приймання-передачі нерухомого майна від 07.11.2016, Інвестиційний договір № 25 про організацію та проведення будівництва від 10 листопада 2014 року. Частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями статті 60\~СК України визначено що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша\~\~статті 61 ЦК України). Тлумачення змісту статті 61\~СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63\~СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частиною першою статті 71\~СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;\~\~майно, набуте нею, ним за час шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто ( пункти 2, 3 частини першої статті 57 СК України). Згідно з частиною першою статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнає частково, посилаючись на те, що частина коштів для придбання спірної квартири були її особистими коштами та її дочки [PERSON] , які вона сплатила за Інвестиційним договором. Встановлено, що на час укладення інвестиційного договору та оформлення права власності на спірну квартиру за\~\~ [PERSON] остання перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Проте в інвестиційному договорі відповідачкою не зазначено, що певна сума коштів, яка була вкладена на придбання квартири, є виключно її особистою власністю. Крім того, в судовому засіданні не спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно показами свідка [PERSON] та самої відповідачки [PERSON] , яка була допитана в якості свідка, оскільки, самі по собі їхні покази без підтвердження жодними доказами не можуть свідчити про те, що майно є особистою приватною власністю одного з подружжя. Тим більше, будь-яких правочинів, зокрема, договору дарування коштів\~ [PERSON] в розумінні вимог статті 57 СК України, що могло б свідчити, що ці кошти є особистим майном обдарованого, укладено не було. Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від\~06 квітня 2021 року у справі № 695/2112/16-ц (провадження\~\~№ 61-13753св20), від 31 травня 2022 року у справі № 607/2297/20 (провадження № 61-2св22). З урахуванням викладеного, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована, у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували придбання нерухомого майна за особисті кошти [PERSON] , суд приходить до висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між колишнім подружжям шляхом визнання за кожним з них права власності на 1/2 спірної квартири. Також суд вважає, що судові витрати слід покласти на сторони в межах ними понесених. На основі встановленого та

Outcome: approved