Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вище вказаним позовом в якому просить: позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно доньки - [PERSON] , [INFO] , матір`ю якої є вона ; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти у розмірі частини на місяць з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття , але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з відповідачем громадянином Нігерії [PERSON] , 1986р.народження, перебувала у цивільному шлюбі з 2014 року. [INFO] народилася донька- [PERSON] (актовий запис № 611 від 27.03.2015р.), яка на даний час проживає з позивачкою за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з погіршенням відносин у 2017 році позивачка залишила відповідача, і з цього часу проживають окремо, ведуть роздільне господарство, кожен має свій бюджет. Відповідач постійно ніде не працює, зловживає спиртними напоями, влаштовує скандали, ображає позивачку і таку поведінку спостерігає малолітня дитина. Відповідач не приймає жодної участі у житті , у вихованні дитини, не цікавиться долею дочки, ухиляється від її виховання, грошей на її утримання не дає, подарунки не робить, з нею не спілкується. Згідно довідки закладу від 15.04.2019р. № 01-54/6 питаннями виховання дитини займається виключно позивачка. Батько дитини [PERSON] до адміністрації закладу з питаннями про виховання дитини та її життя не звертався, батьківські збори не відвідував, до вихователів щодо перебування дитини в дошкільний заклад не звертався. У зв`язку з тим, що відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, донька проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні, позивачка просить стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07.05.2019 року у цивільній справі за вказаним позовом відкрито загальне позовне провадження. У серпні 2022 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні , спілкуванні з неповнолітньою дитиною в якій позивач прохав суд зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити йому перешкоди у спілкуванні з дитиною [PERSON] , [INFO] . Визначити способи батька у вихованні та спілкуванні з нею, а саме - знаходження дитини за його місцем проживання в недільний день із суботи 18.00 год. до неділі 18.00 год., а також 10 днів під час зимових канікул і 10 днів під час літніх канікул для поїздки в курортну місцину на відпочинок, оздоровлення дитини. В обґрунтування позову вказав, що він перебував у цивільному шлюбі з [PERSON] з 2014 року. Від спільного проживання у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] . Вказав, що при розірванні відносин з [PERSON] у 2017 році сторони домовилися, що донька проживатиме разом з матір`ю та погодили обсяг його участі у вихованні доньки. Зазначив, що весь час з припинення відносин добровільно передавав відповідачці грошові кошти, речі та продукти для утримання спільної доньки. Зазначив, що дуже любить та поважає свою доньку, незважаючи на розрив відносин з колишньою дружиною має намір та щире бажання приймати участь у вихованні доньки, спілкуватися з нею, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, займатися її підготовкою до самостійного життя. Відразу після припинення спільних відносин та взаємним погодженням між сторонами склався порядок його спілкування з дочкою. З березня 2021 року раптово та безпричинно його колишня дружина припинила спілкування батька з дочкою, і взагалі не давала можливості спілкуватися з нею, почала переховувати дитину та не відповідати на телефонні дзвінки, не дозволяє дитині спілкуватися по телефону. За вказаних обставин, вважає що суд має визначити спосіб його участі у вихованні його неповнолітньої доньки [PERSON] . 07.09.2021 року ухвалою Московського районного суду м.Харкова прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісною позовною заявою. На виконання розпорядження голови Верховного суду від 08.03.2022 року № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності справ в умовах воєнного стану» вказана справа була направлена за підсудністю до Октябрського районного суду м. Полтави. Згідно акту передачі справ вище вказану справу передано з Московського районного суду м. Харкова до Октябрського районного суду м. Полтави, яка зареєстрована Октябрським районним судом м. Полтави 13.04.2023 року за Вх № 23971/23Вх. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2024 року суддю Шевську О.І. визначено головуючим по справі. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 13.04.2023 року справу прийнято до свого провадження. 09.09.2024 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач (за первісною позовною заявою) надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Вказала, що проти задоволення позовних вимог за зустрічним позовом заперечує. Представник відповідача (за первісною позовною заявою) [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, прохав задовольнити позовні вимоги частково, а саме стягнути аліменти в твердій грошовій сумі - 2 000 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення донькою повноліття. В задоволенні позовних вимог щодо позбавленян батьківських прав прохав відмовити. Задовольнити зустріну позовну заяву [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні , спілкуванні неповнолітньою дитиною у повному обсязі. Вказав, що на даний час [PERSON] мешкає в Канаді та має нерегулярний дохід, за можливості надає доньку допомогу та перераховує на карту грошові кошти. Представник третьої особи Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просить справу розглядати за відсутності представника органу опіки та піклування. Рішення по справі прийняти з урахуванням висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, яке діє від імені органу опіки та піклування. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд дійшов наступного висновку Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; зловживання процесуальними правами недопустиме (ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст.12,13,44,76-82ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.77 ч. 2 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте лише за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог ( ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 05.05.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції батьками [PERSON] , [INFO] : батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . З позову вбачається, що відповідач по можливості надає матеріальну допомогу дитині, звертався до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з заявою про визначення способів участі у вихованін дитини. [PERSON] перебуває на обліку в Міській дитячій поліклініці № 13, що підтверджується довідкою за № 432 від 25.04.2019 року ., згідно якої при огляді дівчинки вдома присутня мати, або бабуся, на прийоми дитину супроводжує мати. Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування у своєму висновку № 679 від 07.11.2019 року вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Як передбачено ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. При вирішенні даної категорії спорів, необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Позбавлення батьківських прав несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та цей захід слід застосовувати лише як крайню міру впливу і захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] обґрунтовуючи необхідність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав, посилається на ту обставину, що останній ухиляється від своїх батьківських обов`язків відносно дочки [PERSON] , [INFO] . Суд звертає увагу сторони позивача, що у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. При цьому, суд наголошує, що у даній категорії справ, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено саме на позивача. В той же час, позивач на підтвердження ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків послається фактично лише на довідки, які свідчать про те, що вона цікавиться навчанням дочки садочку, та того що дочка проживає разом із нею. Довідки зі садочку та поліклініки суд також не може взяти до уваги, як доказ ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, адже дані довідки лише свідчить про належне виконання таких обов`язків матір`ю дитини, з якою проживає дитина. Таким чином, жодних беззаперечних доказів тривалого, систематичного невиконання батьківських обов`язків відповідачкем [PERSON] стосовно дочки [PERSON] позивачем не надано і судом не встановлено. Стосовно висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд вважає за необхідне зазначити таке. Як визначено ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Тобто, висновок органу опіки та піклування носить рекомендаційний характер та за наявності для того достатніх підстав, суд може не взяти його до уваги. Так, досліджуючи наданий органом опіки та піклування висновок, судом встановлено, що такий ґрунтується на поясненнях позивача, а також на матеріалах пред`явленого позову. Судом не встановлено, що представники служби у справах дітей здійснювали виїзд за місцем проживання, навчання дитини. Більше того, у наданому висновку зазначено з письмових пояснень бабусі, що відповідач [PERSON] не беру участі у вихованні дитини та не надає матеріальної допомоги, що не відповідає дійсності, оскільки відповідачем надано суду копії квитанцій на підтвердження надання матеріальної допомоги на утримання доньки. Також у наданому висновку зазначено зі слів позивачки, що батько дитини [PERSON] , веде аморальний спосіб життя, від участі у вихованні та утриманні дитини самоусунувся, підтримки у життєдіяльності та вихованні дитини не надає, дитиною не цікавиться, однак доказів вказаного, судом не здобуто. А тому, з огляду на те, що даний висновок не обґрунтований, ґрунтується на поясненнях самої позивачки та наданих нею документах, містить формальне посилання на обставини, які нічим не підтверджені, суд до уваги його не бере. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи грунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів, суд приходить до таких висновків. На даний час донька проживає з позивачем. Відповідач не надає регулярної та стабільної матеріальної допомоги на утримання доньки. Мати самостійно не може забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до статті 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей (стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції). Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите і в національному законодавстві. Відповідно до ч. 1 ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Ураховуючи взаємний обов`язок батьків утримувати дитину, реальні і розумні потреби дитини в її матеріальному забезпеченні на рівні, необхідному для її розвитку, а також те, що відповідач є працездатним, не обтяженим аліментними зобов`язаннями, має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, яка, проживаючи з матір`ю, потребує такої допомоги, суддя вважає справедливим призначення до стягнення з відповідача аліментів на користь позивача в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позивачем позову до суду, тобто частково, оскільки обов`язок утримання дитини покладається на обох батьків. На підставі викладено чуд приходить до висновку про задоволення первісної позовної заяви частково, а саме в частині позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] відмовити, в частині стягнення аліментів на утримання доньки в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно задовольнити. Щодо вимог зустрічної позовної заяви суд приходить до наступних висновків. Судом встанволено, сторони позивач за зустрічним позовом перебував у цивільному шлюбі з [PERSON] з 2014 року. Від спільного проживання у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] . При розірванні відносин з [PERSON] у 2017 році сторони домовилися, що донька проживатиме разом з матір`ю та погодили обсяг його участі у вихованні доньки. З березня 2021 року раптово та безпричинно [PERSON] припинила спілкування батька з дочкою, і взагалі не надає можливості спілкуватися з нею, почала переховувати дитину та не відповідати на телефонні дзвінки, не дозволяє дитині спілкуватися по телефону. [PERSON] звертався до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з заявою про визначення способів участі у вихованні дитини. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі Конвенція про права дитини), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У статті 7 Конвенції про права дитини передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частиною другою статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до частин 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (ч. 8 ст. 7 СК України, ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно з частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський Суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" і ч. 4 ст. 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 серпня 1996 року у справі "Йогансен проти Норвегії"). У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 у справі "М.С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по - друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). За відсутності виключних обставин, які б могли свідчити про те, що особисте спілкування батька, діда і баби дитини між собою суперечить інтересам дитини, встановлення такогообмеження є порушенням не лише прав батька, діда і баби, а і самої дитини.Вказане підтверджується також рішеннями Європейського суду з прав людини (рішення у справі "Хокканен проти Фінляндії" від 23 вересня 1994 року, "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини, а вже тільки потім - права її батьків. Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20 (провадження № 61-16244св21), від 08 лютого 2023 року у справі № 334/1202/20 (провадження № 61-7951св22), від 15 серпня 2023 року у справі № 759/4170/20 (провадження № 61-3420св23), від 26 жовтня 2023 року у справі № 233/418/22 (провадження № 61-11951св23). Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При вирішенні даного спору суд враховує, що позивач [PERSON] , як батько дитини, який проживає окремо від доньки, має право на особисте спілкування з нею, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. В матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на те, що спілкування батька із донькою буде перешкоджати нормальному розвитку дитини. Також судом враховується ставлення позивача до доньки , його бажання спілкуватися з нею, брати участь у її вихованні, оздоровленні, всебічному розвиткові тощо. На підставі вказано суд, вважає за можливе зустрічну позовну заяву задовольнити частково, в частині зобов`язання відповідача [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у спілкуванні з дитиною [PERSON] , [INFO] . Щодо визначення способу участі батька у вихованні дитини, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки позивачем не надано висновок орагу опіки та піклування, який мав би визначати способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Окрім того, судом береться до уваги, що на даний час позивач [PERSON] проживає в Канаді, тому визначити спосіб його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною не представляється можливим. Судовий збір, сплачений позивачем, відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає відшкодуванню йому за рахунок відповідача у сумі 768 грн.

Outcome: partial