Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-12 00:00:00

29 жовтня 2024 року через систему «Електронний суд» надійшла заява представника заявника [PERSON] - [PERSON] , в якій він просить встановити факт самостійного виховання та утримання батьком - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , своєї малолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] . В обґрунтування своєї заяви зазначав, що [PERSON] та [PERSON] , перебувають у шлюбі. На даний час, у провадженні Київського районного суду м. Одеси знаходиться справа №947/31786/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. У шлюбі сторін народилася дочка - [PERSON] , [INFO] . Дочка проживає разом із батьком, який повністю займається її вихованням та утриманням. Заявником було отримано по пошті позовну заяву про розірвання шлюбу, надіслану [PERSON] , де зазначається, що сторони припинили фактично шлюбні відносини у кінці 2023 року. З тих пір [PERSON] виїхала до м. Олександрії до своїх батьків, де і проживає на цей час. Дочка - [PERSON] залишилася проживати із батьком у м. Одеса за адресою його реєстрації. Заявник стверджує, що піклується про дитину, бере участь у її вихованні та утриманні, забезпечує дитині достатній рівень життя, в той час, коли мати самоусунулася від виховання й утримання дитини, тобто фактично дитина перебуває на самостійному вихованні та утриманні батька. Наразі постало питання щодо встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком дитини, метою якого є необхідність отримання можливості одноосібного звернення батьком до державних, медичних та освітніх закладів він імені та в інтересах дитини. Оскільки іншим чином встановити даний факт чинним законодавством не передбачено, просив встановити юридичний факт самостійного виховання та утримання батьком своєї малолітньої дитини. Ухвалою судді від 31.10.2024 року заяву [PERSON] , про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком малолітньої доньки залишено без руху та надано заявнику строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків п`ять днів з дня отримання копії даної ухвали. 05.11.2024 року через систему «Електронний суд» від представника заявника [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків разом з квитанцією про оплату судового збору. Таким чином, недоліки заяви усунено. Ухвалою судді від 06.11.2024 року відкрито окреме провадження по цивільній справі за заявою [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком малолітньої доньки; призначено судове засідання з викликом сторін на 28.11.2024 року о 10 год. 45 хв. 11.11.2024 року через систему «Електронний суд» від заінтересованої особи - [PERSON] надійшла заява про визнання позову та розгляд справи за її відсутності у зв`язку з тим, що вона проживає в м.Олександрія Кіровоградської області. Повідомила, що заявник дійсно займається вихованням та утриманням доньки. Зазначила, що з квітня 2023 року проживає у своїх батьків у м. Олександрія, Кіровоградської області. Підтвердила, що заявник відповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків та забезпечує усім необхідним дочку. [PERSON] зазначила, що має певні розлади здоров`я, та у зв`язку із своїм нестійким психоемоційним станом не має можливості займатися вихованням дочки. На підтвердження свого лікування надала копію карти хворого та квитанції зі сплати медичних послуг від 13.08.2024 року та від 19.08.2024 року. 25.11.2024 року через систему «Електронний суд» від представника заявника [PERSON] - [PERSON] надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. 27.11.2024 року через систему «Електронний суд» від представника заявника [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без участі заявника та його представника. Ухвалою суду від 28.11.2024 року з ініціативи суду до участі у справі було залучено [INFO] у якості заінтересованої особи. Запропонувати заінтересованій особі в строк до наступного судового засідання подати до суду пояснення щодо вказаної заяви. Розгляд справи відкладено до 13 грудня 2024 року на 10:00 год. 24.11.2024 року через систему «Електронний суд» (зареєстрована 25.11.2024 року) від заінтересованої особи - [PERSON] надійшла заява про долучення до матеріалів справи довідки про її фактичне місце проживання, а саме: [ADDRESS] . 06.12.2024 року через систему «Електронний суд» від заінтересованої особи - [PERSON] надійшла заява, в якій вона просила розглядати справу без її участі та повідомила суд про намір виїхати проживати за кордон. Повідомила, що, у зв`язку із складною ситуацією у країні, а саме, військовими діями, для покращення свого морального та емоційного стану, було прийнято рішення виїхати на деякий час за межі України. 25.11.2024 року через систему «Електронний суд» від представника заявника [PERSON] - [PERSON] надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи Представник заявника [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні, призначеному на 13.12.2024 року, заяву підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити. Заінтересовані особи - [PERSON] та [INFO] у судове засідання не з`явилися, сповіщені належним чином. У судовому засіданні було здійснено допит в якості свідка [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Конституцією Україна проголошена соціальною державою, політика якої спрямована на створення умов, які забезпечують гідне життя та вільний розвиток людини. Зокрема, в її статті 3 людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнані найвищою соціальною цінністю. За визначенням, яке міститься в частині першій ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України, окреме провадження - це вид непозовного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтереси особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорювальних прав. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб (частини третя та четверта ст. 294 Цивільного процесуального кодексу України). У переданій на розгляд суду заяві заявник посилається на те, що в нього на вихованні та утриманні перебуває малолітня донька - [PERSON] , [INFO] . На підтвердження наведених доводів заявником надано суду наступні докази. Так, дані свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , свідчать про те, що батьками [PERSON] , є батько - [PERSON] та мати - [PERSON] (а.с. 4). Згідно свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] від 07.06.2019 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 07.06.2019 року в Приморському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №736 (а.с. 12). Відповідно до копії позовної заяви від 27.09.2024 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , позивач - [PERSON] , звертаючись до суду з позовом, зазначила, що з кінця 2023 року стосунки між подружжям погіршилися та вона виїхала до своїх батьків до м. Олександрії. Зазначила, що у неї дуже хворіє бабуся і вона зайнята її доглядом. В позовній заяві про розірвання шлюбу зазначено, що донька з кінця 2023 року проживає зі своїм батьком за адресою його реєстрації (а.с. 9-10). У провадженні Київського районного суду м.Одеси перебуває цивільна справа №947/31786/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою судді від 04.12.2024 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання на 23.01.2025 року на 10.30 год. Згідно даних паспорта громадянина України [PERSON] , він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади від 28.09.2024 року, [PERSON] зареєстрований з 28.04.1999 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Згідно Витягу з реєстру територіальної громади від 30.09.2024 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 28.09.2024 року за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту про проживання від 24.09.2024 року, підписаного сусідами: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та засвідченого підписом та печаткою бухгалтера ТОВ УК «Чорноморський», у період з грудня 2023 року по дату складання акту за адресою: [ADDRESS] проживає [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Мати дитини за вказаною адресою не проживає та періодично не відвідує (а.с. 13). Згідно декларації №0001-Т1ЕЕ-М010 від 01.10.2024 року про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] . Також, довіреною особою зазначений батько дитини - [PERSON] (а.с. 18). Згідно анкети-заяви №28462897 від 26.09.2024 року, [PERSON] замовляв [PERSON] , [INFO] виготовлення закордонного паспорта (а.с. 21-22). Згідно пояснень від 29.09.2024 року, батька заявника - [PERSON] , він проживає із своїм сином та онучкою за однією адресою: [ADDRESS] . Батько ( [PERSON] ) займається вихованням та утримання своєї дочки ( [PERSON] ). Мати дитини ( [PERSON] ) за адресою їх проживання не приїжджає та не відвідує, фінансово не допомагає (а.с. 21). Відповідно до довідки №П1-116960-ф/л від 27.07.2019 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 29.06.2019 року (а.с. 20). Згідно довідки від 28.04.2022 року №3505-5001422770 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Фактичне місце проживання: [ADDRESS] (а.с. 19). У заяві, поданій 11.11.2024 року через систему «Електронний суд» [PERSON] зазначено, що [PERSON] дійсно займається вихованням та утриманням доньки. Зазначила, що з квітня 2023 року проживає у своїх батьків у м. Олександрія, Кіровоградської області. Підтвердила, що заявник відповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків та забезпечує усім необхідним дочку. [PERSON] зазначила, що має певні розлади здоров`я, та у зв`язку із своїм нестійким психоемоційним станом не має можливості займатися вихованням дочки (а.с. 40). Матеріали справи містять копію картки хворої [PERSON] , яка лікувалася у фізіотерапевтичному відділенні з 12.08.2024 року по 23.08.2024 року (а.с. 41-42) та квитанції зі сплати медичних послуг від 13.08.2024 року (а.с. 43) та від 19.08.2024 року (а.с. 44). Як вбачається із Витягу із сайту http://asrd.org [PERSON] став у чергу у Одеський заклад дошкільної освіти «Ясла-Садок» №154 Одеської Міської Ради, згідно заявки від 04.09.2024 року та [PERSON] очікує на вільне місце (а.с. 63). Згідно виписки по картковому рахунку за період із 01.01.2024 року по 06.11.2024 року, [PERSON] систематично отримує кошти (приблизно 40 000 грн./щомісячно), згідно цивільно-правового договору про надання послуг №2-ЦПХ від 20.09.2023 року (а.с. 50-56). Згідно договору від 20.09.2023 року, [PERSON] працює в ТОВ «Коламбія шипменеджмент Україна», при цьому, п. 1.3 договору передбачено, що [PERSON] не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку та сам організовує свій робочий процес (а.с. 47). Вказана обставина свідчить, що заявник має достатній час для виховання дочки. Згідно заяви від 07.11.2024 року [PERSON] переоформив на своє ім`я допомогу при народженні дитини, яка виплачується щомісяця (а.с. 58-60). Відповідно до відповіді ТОВ «Нова пошта» від 11.11.2024 року №5009 вих-24 на запит адвоката Гареєва Є.Ш. щодо інформації про отримані чи відправлені посилки/інші відправлення на ім`я [PERSON] за її номером телефону ( [NUMBER] ), було повідомлено, що інформація про відправлення зберігається лише протягом 3 місяців (а.с. 62). Згідно інформації ТОВ «Нова пошта» [PERSON] отримувала відправлення у серпні та вересні 2024 року з адресою: Кіровоградська обл., м. Олександрія, відділення №5 (а.с. 48-49). Відповідно до довідки від 22.11.2024 року, виданої головою ОСББ «ОФДП-2», зазначено, що [PERSON] постійно проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 73). Згідно відмітки в паспорті громадяни України [PERSON] для виїзду за кордон, 04.12.2024 року вона виїхала до Молдови (а.с. 76). Згідно копії довідки від 06.12.2024 року, [PERSON] отримує державну соціальну допомогу при народженні дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с. 78). Матеріали справи містять копію договору із надання послуг нянею, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 25.06.2024 poку щодо дитини - [PERSON] (а.с. 79-82). Надаючи оцінку вказаним доказам у цілому та кожному окремо, суд вважає їх належними, достовірними, достатніми та допустимими, а також такими, що підтверджують факт проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , а також перебування дитини на утриманні і вихованні батька, що свідчить про належне виконання батьком своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітньою дитини. Судом під час розгляду справи, за клопотанням заявника, було здійснено допит в якості свідка батька заявника - [PERSON] . Згідно даних паспорта громадянина України [PERSON] , він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та проживає разом з сином - [PERSON] та онукою - [PERSON] . Свідок пояснив, що вихованням та утримання [PERSON] займається [PERSON] . Мати дитини - [PERSON] з ними разом не проживає, не приїжджає та не відвідує, фінансово не допомагає. Також повідомив, що востаннє бачив невістку в минулому році, в тяжкому психологічному стані, причиною якого можливо був короновірус та післяпологова депресія. У дитини є няня [PERSON] , яка періодично приходить до них додому. Зазначає, що син - [PERSON] працює вдома, тому в нього є можливість доглядати за дитиною. Судом враховується, що згідно зі статтею 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Досліджуючи вищевказані пояснення свідка, судом встановлено, що [PERSON] є батьком заявника, якому відомо про обставина життя заявника, свідчення якого не містять суперечностей між собою, є логічними та послідовними, а також узгоджуються з іншими наявними в матеріалах справи доказами та встановленими судом обставинами, за наслідком чого враховуються і приймаються судом як належні. Одночасно судом враховуються пояснення матері малолітньої [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] , в яких остання підтвердила, що вона, залишила свою доньку - [PERSON] проживати із її батьком - [PERSON] на його утримання та виховання, у зв`язку із тим, що вона має певні розлади здоров`я, та у зв`язку із своїм нестійким психоемоційним станом не має можливості займатися вихованням дочки та, більш того, виїхала за межі України. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною 1 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи викладені положення, надаючи оцінку наданим заявниками по справі доказам, на підставі яких судом встановлені вищевикладені обставини, суд вважає належними, достовірними, допустимими та достатніми. Надані до суду докази підтверджують викладені заявниками обґрунтування на підтвердження заявлених вимог, а також не суперечать між собою в їх сукупності. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Відповідно до ч. 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України це може бути один із батьків, баба, дід або інші родичі дитини, а також орган опіки та піклування. При цьому, згідно зі ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч. 3 ст. 151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Узагальнюючи оцінку доводів та аргументів сторін у цій справі, належить в першу чергу зазначити, що правовідносини, котрі включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому, сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Отож, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Матір`ю дитини особисто підтверджено, що малолітня дитина була залишена нею на батька та вона не має змоги ані утримувати дитину, ані її виховувати, приймаючи власні обставини, що не дозволяють їй цього робити, що в свою чергу узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами. Щодо встановлення даного факту в судовому порядку в рамках окремого провадження, судом приймається до уваги, що статтею 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов, суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі №363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21. З`ясовуючи у межах пред`явлених вимог питання щодо необхідності встановлення факту самостійного виховання та утримання заявником малолітньої дочки, за наслідком невиконання матір`ю даних обов`язків, суд не вбачає підстав для встановлення гаявності спору про право, приймаючи визнання матір`ю дитини цих обставин, що свідчить про безспірність даного питання і його урегульованість. Крім того, як вбачається, заявником, як і матір`ю дитини не порушувалось питань щодо наслідків невиконання відповідних батьківських обов`язків, що свідчить про відсутній спір з даного питання та відсутнього волевиявлення сторін по справі з настання відповідних наслідків. За наслідком чого суд доходить до висновку, що встановлення заявленого факту самостійного виховання і утримання [PERSON] своєї малолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] , підтверджується належними доказами, не впливатиме на взаємовідносини матері із дочкою, оскільки не позбавляє матір батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків. Мати не обмежена у можливості реалізації належного їй права на спілкування із дитиною. Заявником у заяві зазначено, що заявлений до встановлення факт, має юридичне значення та необхідний для забезпечення [PERSON] , як батьком інтересів малолітньої дитинис- [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з ним, а також для підтвердження ним наявності підстав для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення, як особи яка самостійно виховую та утримує малолітню дитину, на підставі належних документів, які повинні підтверджувати ці обставини, у відповідності до положень Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560. Так, відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які: самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Згідно Переліку документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» , що є додатком №5 до відповідного «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, визначено, що до документів, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину відносяться рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Отже, виходячи з положень Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, підтвердженням самостійного виховання та утримання особою дитини є рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Тобто, за наявності умов факту самостійного виховання та утримання дитини одним з батьків, суд може встановити відповідний факт, що впливає на права особи, як військовозобов`язаного. За наслідком чого, судом встановлено, що встановлення заявленого факту, має для [PERSON] юридичне значення, а саме для реалізації заявником права з подання документів для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та підтвердження відповідного факту належними документами визначеними положеннями Порядку №560. При вирішенні питання щодо можливості застосування при розгляді цивільної справи окремого провадження правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в цивільній справі №201/5972/22 у постанові від 11 вересня 2024 року, згідно якої не можуть бути встановлені в порядку окремого провадження факту самостійного виховання дитини батьком. Згідно ч. 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Водночас, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у цивільній справі №154/3029/14-ц: «Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово наголошувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Відмінність фактичних обставин справи, яка розглядається, порівняно з фактичними обставинами справи, у якій Великою Палатою Верховного Суду висловлена правова позиція, за відсутності різних підходів судів до вирішення подібної правової проблеми з такими ж фактичними обставинами не є підставою для уточнення висновків Великої Палати Верховного Суду. При цьому у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин. На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 (провадження № 14-166цс20)). Велика Палата Верховного Суду наголошує, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив частини четвертої статті 403 ЦПК України, якою передбачено таку підставу передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, як необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі №201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21))». Суд вважає, що не підлягає застосуванню вказаний висновок в рамках розгляду цієї справи, оскільки як вбачається висновок сформований Великою Палатою Верховного Суду за правовідносинами, які виникли у заявника у вказаній справі станом на час його звернення до суду з заявою, що як вбачається з наявною інформації по справі №201/5972/22 мало місце 29.08.2022 року. Разом з тим, як вбачається, метою звернення заявника в цій справі в частині вимог про встановлення фактів, що мають юридичне значення, є обставини, які виникли внаслідок прийняття Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560, який передбачає необхідність надання особою, на підтвердження факту самостійного виховання і утримання нею малолітньої дитини, рішення суду про встановлення цього факту самостійного виховання дитини, як документа на підтвердження у особи підстав для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». У відповідності до висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року по справі №201/5972/22, вбачається, що останні не охоплюють питання встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, у разі підтвердження відповідних обставин належними доказами, який в свою чергу породжує юридичні наслідки, тобто від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, що обумовлено прийняттям Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, який передбачає надання рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини, як документа на підтвердження у особи підстав для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». У даному випадку предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту який породжує у заявника можливість підтвердити свої права за п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ, у порядку передбаченому Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560. Судом враховується, що будь-яких обставин, які б свідчили про наявність предмету спору між батьками з вказаного приводу матеріали справи не містять, а навпаки матір`ю дитини відносно якої заявлено відповідний факт, підтверджено викладені обставини та визнані і підтримані заявлені вимоги в частині встановлення факту відносно заявника. Крім того, судом враховується, що не порушення заявником наслідків неприйняття матір`ю дитини участі у вихованні та утриманні дитини, у встановлені законом способи, у тому числі шляхом порушення питань з позбавлення батьківських прав, тощо, підтверджує відсутнє волевиявлення у батьків настання відповідних наслідків та спору між ними стосовно їх виконання/невиконання батьківських обов`язків, одночасно враховуючи їх спільну домовленість щодо виховання і утримання дитини. Доказів на підтвердження порушення цим фактом прав третіх осіб, а також малолітньої дитини, матеріали справи не містять. Заяв з боку заінтересованих осіб про наявність спору з цього приводу або відомостей про наявність позасудового розгляду вказаного питання до суду не надходило, тому розгляд справи здійснено у порядку цивільного судочинства. Суд вважає, що у даному випадку відсутні підстави для стверджень про наявність спору про право за наслідком отримання відстрочки від призову між заявником та територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, оскільки останній не є суб`єктом отримання такої відстрочки, а на виконання своїх повноважень, визначених Законом України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та на підставі документів, передбачених Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, приймає рішення стосовно надання чи відмови у наданні особі відстрочки відповідно до наданого нею переліку необхідних документів. Крім того, судом враховується правовий висновок, сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року по справі №560/17953/21, згідно з яким, неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви. Отже, Велика Палата Верховного Суду вирішила за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 року у справі №287/167/18-ц (провадження №14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №290/289/22-ц (провадження №61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, повноваження суб`єктів владних повноважень визначені Конституцією та законами України. При здійсненні своїх владних управлінських функцій відповідно до законодавства вони діють на підставі та в межах наданих їм повноважень, у тому числі й щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Такі повноваження щодо встановлення того чи іншого факту мають бути чітко визначені у відповідних нормативно-правових актах. Встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідним суб`єктом владних повноважень виключає повноваження суду щодо встановлення такого факту в судовому порядку. Саме тому Велика Палата Верховного Суду в Постановах від 08 листопада 2019 року у справі №161/853/19, від 18 грудня 2019 року у справі №370/2598/16-ц виснувала, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом. Оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений у позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції. Ураховуючи, що у цих правовідносинах відсутній будь-який орган влади, до повноважень якого належить встановлення факту самостійного виховання та/або утримання дитини, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту самостійного виховання та/або утримання дитини, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 та частини другої статті 315 ЦПК України. Крім того, виходячи з вищевикладеного, суд зазначає, що як вбачається, в умовах режиму воєнного стану, законодавцем постійно удосконалюється законодавство, а вищим колегіальним органом виконавчої влади України - Каабінетом Міністрів України було винесено Постанову від 16 травня 2024 року №560, якою затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за наслідком чого передбачено установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. Дана постанова є чинною та не оскаржена в судовому порядку передбаченому законодавством. Тобто, у такий спосіб установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами особи та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту здійснюється безпосередньо судом. Приймаючи викладене, оскільки для підтвердження у особи права на оформлення відстрочки від призову на підставі положень п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ, є необхідним надання належних документів передбачених Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, а саме - надання особою рішення про встановлення відповідного факту, а чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві в порядку окремого провадження, що в свою чергу обумовлено також тим, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, перелік яких не є вичерпним, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21, суд вважає що заявлені заявниками вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства в рамках окремого провадження. Ухвалюючи рішення суду за наслідком розгляду даної справи, судом враховується, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Приймаючи вищевикладене в цілому, відповідно до зазначених норм матеріального, процесуального й міжнародного права, а також враховуючи, що заявлені заявником факт підтверджується наданими до заяви доказами, які є належними, достатніми, достовірними та допустимими, суд дійшов до висновку про обґрунтованість заявлених вимог, за наслідком чого заява [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення підлягає задоволенню, а заявлений факт встановленню судом. У відповідності до положень ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі наведеного та

Outcome: approved