Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

У липні 2024 року представник позивача адвокат Кузнєцов О.М. звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову зазначив, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.03.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. за реєстровим № 441, належить квартири [ADDRESS] . Право власності [PERSON] зареєстровано КП «ДМБТІ» ДМР та записано в реєстрову книгу № 305п за реєстровим № 89-175 від 03.04.2001 року. Позивач є єдиним власником вказаної квартири, з моменту придбання квартира не відчужувалась. У травні\~2024\~року при\~подачі документів\~до місцевого\~ЦНАПу для\~реєстрації місця проживання своєї дитини, позивач від працівників центру довідався про наявність обтяження в виді накладеного арешту на його нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . B подальшому, на цій же підставі, працівником ЦНАПу позивачеві було відмовлено в здійсненні реєстрації місця проживання члена його сім`ї. Окрім того, згідно інформаційної довідки від 20.05.2024 року власником належить квартири [ADDRESS] є невідома особа [PERSON] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстровано арешт спірного нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 9204348. Підставою накладення арешту вказано: «постанова про відкриття виконавчого провадження, 889/29, 21.08.2009, Ленінським ВДВС Дніпропетровського МУЮ державний виконавець Малий І.В.». У листі Другого Правобережного ВДВС зазначено, що перевіркою АСВП неможливо однозначно ідентифікувати виконавче провадження № 889/29, відкрите 21.08.2009 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Малим І.В., згідно якого було накладено арешт на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , реєстраційним номером обтяження 9204348, зареєстровано 02.11.2009 року 10:37:12 за № 9204348 реєстратором: Дніпропетровська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, де боржником є [PERSON] , виконавчі провадження, які завершено по 2020 рік включно, були знищені, а тому у державного виконавця відсутні правові підстави для зняття арешту з майна. Представник позивача зазначає, що не зрозуміло\~на якій\~саме правовій\~підставі державним\~виконавцем було\~накладено арешт\~на квартиру\~позивача, який не\~мав взагалі\~ніякого відношення\~та не\~був стороною\~виконавчого провадження № 889/29. У зв`язку з чим, представник позивача звертається до суду та просить зняти арешт з квартири [ADDRESS] , який було накладено на підставі постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Міського управління юстиції Малого І.В. про відкриття виконавчого провадження № 889/29 від 21.08.2009 року та визнати за позивачем [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2024 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. У строки, встановлені ухвалою судді, представник позивача усунув недоліки, які перешкоджали відкриттю провадження по справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2024 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2024 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Від представника третьої особи до суду надійшли письмові пояснення у яких він просив суд розглянути справу без участі представника третьої особи на підставі наявних у справі доказів та матеріалів. Зазначив, що згідно інформації\~з Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно\~та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, на сьогоднішній день зареєстровано арешт спірного нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 9204348. Підставою накладення арешту вказано: «постанова про відкриття виконавчого провадження, 889/29, 21.08.2009 року, Ленінським ВДВС Дніпропетровського МУЮ державний виконавець Малий І.В.». Перевіркою АСВП неможливо однозначно ідентифікувати виконавче провадження № 889/29, відкрите 21.08.2009 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Малим І.В., згідно якого було накладено арешт на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , реєстраційним номером обтяження 9204348, зареєстровано 02.11.2009 року 10:37:12 за № 9204348 реєстратором: Дніпропетровська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, де боржником є [PERSON] . Виконавчі провадження, які було завершено по 2020 рік включно, були знищені на підставі правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, згідно яких строк зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень становить З роки від дати завершення виконавчого провадження. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Кузнєцов О.М. письмово просив розгляд справи проводити за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання жодного разу не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, правом на подачу відзиву не скористалася, будь-яких заяв від неї в процесі розгляду справи до суду не надходило. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам по справі були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду вказаної цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вивчивши матеріали справи та всі додані до неї документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується цивільний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.03.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. за реєстровим № 441, належить квартири [ADDRESS] . Право власності [PERSON] зареєстровано КП «ДМБТІ» ДМР та записано в реєстрову книгу № 305п за реєстровим № 89-175 від 03.04.2001 року (а.с. 15-16). Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка була сформована 20.05.2024 року,на квартиру [ADDRESS] накладено арешт реєстраційний номер обтяження 9204348, підставою накладення арешту вказано: «постанова про відкриття виконавчого провадження, 889/29, 21.08.2009 року, Ленінським ВДВС Дніпропетровського МУЮ державний виконавець Малий І.В.». Також власником зазначеної квартири зазначено [PERSON] (а.с. 17). У єдиному реєстрі боржників інформація щодо [PERSON] відсутня (а.с. 18). Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР, станом на 30.05.2024 року інформації про зареєстровані права власності не знайдено (а.с. 29). 31.05.2024 poкy KII ДМБТІ ДМР направило відповідь на адвокатський запит, з якої вбачається, що станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] , містяться відомості про право власності в цілому на [PERSON] нa підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.03.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. за реєстровим № 441, належить квартири [ADDRESS] . Право власності [PERSON] зареєстровано КП «ДМБТІ» ДМР та записано в реєстрову книгу № 305п за реєстровим № 89-175 від 03.04.2001 року. З моменту проведення\~права власності\~за вищезазначеним\~власником, витяги з\~Реєстру прав\~власності на\~нерухоме майно\~та довідки-характеристики\~на відчуження даного нерухомого майна не оформлювались і не надавались» (а.с. 36). Матеріали справи містять також копію звіту про незалежну оцінку ринкової вартості квартири [ADDRESS] (а.с. 37-40). У відповіді Другого Правобережного ВДВС № 9263 від 21.05.2024 року зазначено, що перевіркою АСВП неможливо однозначно ідентифікувати виконавче провадження № 889/29, відкрите 21.08.2009 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Малим І.В., згідно якого було накладено арешт на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , реєстраційним номером обтяження 9204348, зареєстровано 02.11.2009 року 10:37:12 за № 9204348 реєстратором: Дніпропетровська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, де боржником є [PERSON] . Виконавчі провадження, які було завершено по 2020 рік включно, були знищені, а тому у державного виконавця відсутні правові підстави для зняття арешту з майна (а.с. 25-26). Надаючи правову оцінку обставинам, які склалися між сторонами у вказаній справі, суд зазначає наступне. Положеннями ч. 1 ст.\~59 Закону України\~«Про виконавче\~провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно із ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Відповідно до приписів ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Відповідно до постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Як було встановлено судом, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18. У постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року по справі № 2/0301/806/11, провадження № 61-3814ск22 зазначено, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Таким чином, оскільки позивач є законним власником квартири [ADDRESS] , наявність арешту на вказану квартиру порушує право власності позивача та позбавляє можливості в повному об`ємі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду. На підставі вище викладеного, враховуючи наявність накладеного арешту на нерухоме майно та відсутність виконавчих проваджень відносно позивача, з урахуванням неможливості скасування арешту в позасудовому порядку, суд дійшов висновку про законність та\~обґрунтованість позовних вимог в цій частині та наявність правових підстав для скасування арешту квартиру [ADDRESS] , який було накладено на підставі постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Міського управління юстиції Малого І.В. про відкриття виконавчого провадження № 889/29 від 21.08.2009 року. Щодо вимоги про визнання права власності за позивачем на зазначену квартиру суд зазначає, що оскільки [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на теперішній час його право власності ніким не оспорюється, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на квартиру за рішенням суду, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а отже з відповідача на користь позивача необхідно стягнути документально підтвердженні витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн. за вимогу про зняття арешту з майна, судовий збір у розмірі 3\~090 грн. суд покладає на позивача, оскільки у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності було відмовлено. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial