Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Компані Інвест Фінанс» про стягнення заборгованості за кредитним договором №10003193978 від 18 лютого 2021 року в розмірі 37228,17 гривень та стягнення судового збору в розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 18.02.2021 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту №10003193978. Того ж дня відповідачу було перераховано 8700 грн. на її банківську карту. ТзОВ «Діджи Фінанс» зазначає, що 05.09.2022 між ТОВ «Інвест Фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено Договір факторингу №556/ФК-22, у відповідності до умов якого ТОВ «Інвест Фінанс» передає (відступає) ТОВ «Діджи Фінанс» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» приймає належні ТОВ «Інвест Фінанс» Права Вимоги до Боржників. Таким чином, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до [PERSON] в сумі 37228,17 грн, з яких: 8 700,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 28\~528,17 грн - заборгованість за відсотками; 0,00 грн.заборгованість за комісійними винагородами; 0,00 грн. - заборгованість за пенею. З урахуванням наведеного, позивач просить стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором, а також судові витрати. Ухвалою суду від 22.10.2024 року вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Роз`яснено право подання відзиву, а також роз`яснено, що у разі неподання відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішуватиме справу на підставі наявних у справі доказів. Як вбачається з повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, ухвала суду від 22.10.2024 року доставлена відповідачу [PERSON] 28.11.2024 року та вручена особисто. Відзиву від відповідача [PERSON] до суду не надходило. У відповідності до ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами справи. Як вбачається з матеріалів справи, 18.02.2021 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту №10003193978. Сума кредиту 8\~700,00 грн. В подальшому, 05.09.2022 між ТОВ «Інвест Фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено Договір факторингу №556/ФК-22, у відповідності до умов якого ТОВ «Інвест Фінанс» передає (відступає) ТОВ «Діджи Фінанс» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» приймає належні ТОВ «Інвест Фінанс» Права Вимоги до Боржників. Відповідно до Витягу з додатку до Договір факторингу №556/ФК-22 від 05.09.2022, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до [PERSON] в сумі 37228,17 грн, з яких: 8 700,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 28\~528,17 грн - заборгованість за відсотками; 0,00 грн.заборгованість за комісійними винагородами; 0,00 грн. - заборгованість за пенею. Отже, ТОВ «Діджи Фінанс», набувши статусу нового кредитора, отримало право пред`явлення вимоги до [PERSON] щодо погашення наявної в неї заборгованості в розмірі 37228,17 грн. Разом з тим, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне. Згідно зіст.204\~ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Так, відповідно до ч.ч. 1-2 ст.207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статті 6\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина першастатті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першоюстатті 638 ЦК Українивстановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина другастатті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів\~України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205,207 ЦК України). Устатті 526 ЦК Українипередбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Судом встановлено, що 18.02.2021 року міжТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту №10003193978. Сума кредиту - 8700 грн. Як вбачається з умов пункту 1.3 кредитного договору № 10003193978 від 18.02.2021, строк позики (строк дії договору) становить 30 днів. Відповідно до договору про надання споживого кредиту, базова процентна ставка - процентна ставка, розрахована відповідно до Програми Лояльності (без урахування знижки, що може надаватися за промокодом), та яка становить 2,71 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Процентна ставка, розрахована відповідно до Програми Лояльності (з урахування знижки, що надається за промокодом), та яка становить 1,71 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. У випадку користування кредитом понад строк, встановлений в п.1.3 Договору, без укладення відповідної угоди про продовження строку кредиту, особливі умови, встановлені для позичальника промокодом за Програмою Лояльності, втрачають силу, застосовується Базова процентна ставка, а нараховані проценти за весь строк користування кредитом підлягають перерахуванню за Базовою процентною ставкою. Зважаючти на те, що відповідач не повернув вчасно кредит, суд доходить висновку про наявність підстав у позивача для нарахування йому відсотків за користування кредитом за базовою ставкою у розмірі 2,71 % за кожен день користування. Крім того, розділом 4 кредитного договору визначено порядок та умови пролонгації строку кредиту. Зокрема, за умовами п. 4.2.1. пропозиція (оферта) позичальника щодо продовження строку користування кредитом вчиняєтьбся шляхом здійснення платежу на користь товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процеентів, відповідь на яку товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій позичальником. Зазначені обставини свідчать про те, що умовами кредитного договору сторони передбачили порядок продовження строку кредиту та умови і строк нарахування процентів за користування кредитом. Проте, доказів виконання відповідачем умов, визначених п. 4.2.1 договору про надання споживчого кредиту до суду не подано. Умовами кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позичальнику кредит та проценти за користування кредитом 21.03.2021 року. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Оскільки зі спливом строку, на який був наданий кредит, припинилося право нараховувати проценти за кредитним договором, то після 21.03.2021 року ТОВ «Діджи фінанс» не має законних підстав нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором №10003193978 від 18 лютого 2021 року. При цьому в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечуються нормою ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 наголосила на тому, що в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання. Отже, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договору, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. За таких обставин, після спливу визначеного договором строку кредитування, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинено. Враховуючи, що [PERSON] до теперішнього часу кредитні кошті не повернуті, тобто останній продовжує користуватися кредитними коштами, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню відсотки за користування кредитом, з розрахунку 2,71% на день (як передбачено кредитним договором), в межах строку кредитування, який становить 30 днівень (з 18.02.2021 року по 21.03.2021 , тобто у розмірі 7073,10 грн. (8700 х 2,71% х30). Таким чином, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за тілом кредиту у розмірі 8700 грн та заборгованість за відсотками у розмірі 7073,10 грн., а всього 15773,10 грн. Крім того, ТОВ «Діджи фінанс» у позовній заяві просило суд стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 гривень. Відповідно до ч. 1. п. 1 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 134 ЦПК Україниразом із першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК Українивитрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до пунктів 1 та 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК Україниза результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження надання правової допомоги позивач надав копію договору про надання правової допомоги №42649746 від 01 квітня 2024 року, копію додаткової угоди №10003193978 від 16 вересня 2024 року до договору №42649746 про надання правової допомоги від 01 квітня 2024 року, копію детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б.М., необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «Діджи фінанс» щодо стягнення кредитної заборгованості та копію акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 16 вересня 2024 року, згідно з якими вартість послуг з надання правничої допомоги становить 6000 гривень. Суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, доходить висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Такого висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15. При цьому, су звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором. Справа є малозначною в силу вимог закону, та не є складною. За таких обставин суд вважає, що позивачем витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 6000 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат. Враховуючи часткове задоволення позовнмих вимог, складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд доходить висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з [PERSON] на корить ТОВ «Діджи Фінанс» понесені у цій справі витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у розмірі 1500 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн., що підтверджується квитанцією від 14.10.2024 року. Таким чином з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1026,12 грн.

Outcome: partial