Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

Позивач в особі представника Міньковської А.В. 30.08.2024 звернувся до Любашівського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 24\~724 грн, інфляційні втрати у розмірі 10\~714,67 грн та 3% річних у розмірі 2\~228,07 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.03.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту №745517, згідно з умова якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі\~7 000 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій. У зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору у нього виникла заборгованість у розмірі 24 724 грн. Позивач отримав право вимоги до відповідача, в результаті укладення договору про відступлення права вимоги. Ухвалою Любашівського районного суду Одеської області від 03.09.2024 справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. Справа 25.09.2024 надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та 26.09.2024 була передана судді Бондарю В.Я. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.09.2024 справа прийнята до розгляду, провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 31.10.2024. До суду 30.10.2024 надійшов відзив [PERSON] , згідно якого просить відмовити у задоволенні позову. На обґрунтування відзиву зазначено, що договір факторингу укладено до укладення кредитного договору, а реєстр прав вимоги наданий поза дією договору факторингу, а тому перехід прав вимоги до позивача не підтверджений. Крім того, доказів оплати договору факторингу також не надано. [PERSON] є військовослужбовцем, а тому їй не передбачено нарахування штрафних санкції згідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей». Відсотки нараховані позивачем поза межами кредитування. Стягнення відповідно до ст. 625 ЦК України є неможливим після 24.02.2024, тоді як позивач нараховує три відсотки річних та інфляційні збитки з 26.07.2021 до 26.07.2024. Розмір послуг адвоката не відповідає складеності справи є необґрунтованим. Розгляд справи у судовому засіданні 31.10.2024 було відкладено до 09.12.2024. У судове засідання 09.12.2024 учасники справи не з`явилися, сповіщалися про час, дату та місце судового розгляду належним чином. Представник позивача [PERSON] 09.12.2024 звернувся до суду з заявою про розгляд справи без участі представника позивача та за наявними матеріалами справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення виготовлене 16 грудня 2024 року. Суд,\~дослідивши матеріали\~справи,\~оцінивши докази\~в їх\~сукупності,\~приходить до\~наступних висновків.\~ Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Судом встановлено, що 28 березня 2019 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір №745517 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 7\~000 грн під 1,8% за кожен день за стандартною процентною ставкою та 0,90% - за зниженою процентною ставкою. Кредит отримано на 30 днів, а кредитний договір підписаний в електронній формі (а.с.9-10). 12 квітня 2018 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «Авентус Україна» було укладено договір факторингу №1, за яким останній відступив право вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги (а.с.11-13). Згідно п.8.1 Договору факторингу, цей договір набуває чинності та всі права та обов`язки за цим договором набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, та скріплення печатками (за наявності її у сторони). Відповідно до п.8.2 Договору факторингу, строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.8.1. цього договору та закінчується 31.12.2018 року, але у будь-якому разі до моменту належного та виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором. Реєстр прав вимоги №24 підписаний сторонами 31.08.2019, за якими право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №745517 від 28.03.2019 перейшло до ТОВ «Довіра та Гарантія» (а.с.14-15). ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" змінило назву на ТОВ "Він Фінанс". Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Аналіз вказаних норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. У постанові Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170 (6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що «відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається». Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). При цьому відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору, та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійними. Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2019 року у справі № 909/1411/13, від 13 жовтня 2021 року у справі № 910/11177/20). Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовідносини між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Авентус Україна» за договором факторингу виникли 12 квітня 2018 року. Правовідносини з приводу кредитного договору №745517 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] виникли 28 березня 2019 року, тобто, майже через рік після укладення договору факторингу, а, отже, на час укладення даного договору у ТОВ «Авентус Україна» було відсутнє право вимоги до [PERSON] за зазначеним вище кредитним договором та таке право вимоги не могло існувати в майбутньому з огляду на те, що станом на 12.04.2018 будь-яких кредитним правовідносин між [PERSON] та ТОВ «Авентус Україна» - не існувало. Більш того, строк дії договору факторингу закінчився 31.12.2018, в той час як реєстр прав вимоги укладений 21.08.2019, тобто після закінчення строку дії договору факторингу. Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №910/11965/16. Передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року по справі № 914/868/17). Тобто, чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу та за умови існування правовідносин з приводу такої вимоги (наприклад, наявність кредитного договору, умови якого можуть бути невиконані боржником). Права майбутньої вимоги на момент укладення договору мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» щодо [PERSON] на момент укладення договору факторингу від 12 квітня 2018 року не було, та сторони не могли передбачити, що 28.03.2018 Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» укладе з [PERSON] кредитний договір. Також Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справі № 911/3185/20). Крім того, позивачем не надано суду доказів на підтвердження оплати за договорами факторингу від 12.04.2018. У матеріалах справи відсутні повідомлення про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором та будь-яке підтвердження про направлення відповідачу такого повідомлення за кожним із договору факторингу. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року по справі № 916/2040/20). За таких підстав, суд дійшов висновку, що у ТОВ «Він Фінанс» (попередня назва ТОВ "ФК "Довіра та Гаратнія") відсутнє право вимоги до [PERSON] , у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). З огляду на вищевикладене, відсутні підстави наводити доводи іншим аргументам учасників справи. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed