Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-09 00:00:00

ТОВ «Рівнетеплоенерго» (надалі - позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (надалі - відповідачка), в якому просить стягнути з відповідачки заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в розмірі 79 273, 83 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ТОВ «Рівнетеплоенерго» здійснює надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання до багатоквартирного будинку, що за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08.11.2022 у справі №569/8589/22 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 79 273, 83 грн - задоволено. Ухвалою суду від 09.04.2024 заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення - задоволено, заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08.11.2022 у справі № 569/8589/22 скасовано, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 17.06.2024 представником відповідача подано відзив на позов, згідно якого просить суд відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що послуги гарячого водопостачання відповідачу фактично не надаються. 18.06.2024 представником позивача подано відповідь на відзив, відповідно до якої представник заперечує щодо доводів, викладених у відзиві та просить суд позов задовольнити. Від представника відповідача 25.06.2024 надійшли заперечення, в яких вказує, що відповідач не користується послугами гарячого водопостачання ще з 2015 року, а тому просить відмовити у задоволенні позову. 25.11.2024 представником відповідача подано письмові пояснення, в яких повідомляє, що відповідач не користується послугами гарячого водопостачання ще з 2015 року. При цьому лічильник гарячого водопостачання у квартирі встановлено. У липні 2024 року відповідач здійснила повірку лічильника, і орган сертифікації підтвердив, що зазначений лічильник відповідає вимогам ДСТУ 3580 в умовах експлуатації та видав свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки N?018-290724-03-терміном дії до 29.07.2028 року. В ході проведення обстеження лічильника №131026, під час його розпломбування, опломбування було зафіксовано показник 774 куб.м. Такий самий останній показник лічильника підтверджує і позивач у відповіді на адвокатський запит, та підтверджує, що нарахування плати за ГВП з 01.11.2019 року здійснювалось згідно норми споживання з розрахунку на кількість зареєстрованих осіб за адресою відповідача, а не за показами лічильника. Оскільки ТОВ «Рівнестандарт» підтвердило справність лічильника ГВП №131026, і показник лічильника з листопада 2019 року по даний час не змінювався, нарахування відповідачу плати за ГВП є необгрунтованим та безпідставним. 28.11.2024 від представника позивача надійшли заперечення, згідно яких позивач просить позов задовольнити у повному обсязі з огляду на те, що законодавством України передбачено проведення нарахувань відповідно до фактичних показів засобу обліку гарячого водопостачання або ж відповідно до встановлених норм споживання, згідно кількості зареєстрованих осіб, іншого законодавством не передбачено. У зв`язку з тим, що відповідачем не було проведено вчасно повірку лічильника (заводський номер 131026), яку необхідно було провести до 12.02.2019 року нарахування за послугу «гарячого водопостачання» по особовому рахунку № [NUMBER] , який зареєстровано на ім`я [PERSON] , в період з 01.11.2019 року по 29.03.2024 року здійснювалися по нормі споживання, згідно кількості зареєстрованих осіб. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала та просила суд їх задоволити. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову у повному обсязі. Дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, суд встановив таке. ТОВ «Рівнетеплоенерго» здійснює відпуск теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води здійснювалося у відповідності до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а також Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630, якими визначений порядок надання послуг, порядок їх обліку, оплати, права та обов`язки споживача і виконавця, а також інші питання. Згідно з витягом оборотної відомості по особовому рахунку № [NUMBER] , в [PERSON] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , внаслідок порушення своїх зобов`язань щодо своєчасного внесення поточних платежів за послуги теплопостачання виникла заборгованість за надані ТОВ «Рівнетеплоенерго» послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 79 273, 83 грн. Статтею 322 Цивільного кодексу України передбачено обов`язок власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води здійснюється у відповідності до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а також Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630, якими визначений порядок надання послуг, порядок їх обліку, оплати, права та обов`язки споживача і виконавця, а також інші питання. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Аналогічні положення містить і ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на час розгляду справи. Відповідно до ст.19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Обов`язок відповідача як споживача житлово-комунальних послуг закріплений також у статті 162 Житлового кодексу Української РСР. Відповідно до ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів", виконавець залежно від характеру і специфіки виконаної роботи (наданої послуги) зобов`язаний видати споживачеві розрахунковий документ, що засвідчує факт виконання роботи (надання послуги). Таким розрахунковим документом є квитанція, яку щомісяця надсилає виконавець споживачам для оплати наданих їм комунальних послуг. Підтвердженням наданої споживачу житлово-комунальної послуги є розрахункова квитанція. Позивач належним чином та у повному обсязі надає відповідачу послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, доказів на спростування зазначеної обставини суду не надано. Розрахунок вартості наданих послуг здійснюється ТОВ «Рівнетеплоенерго» за тарифами з теплопостачання у розмірах, затверджених рішеннями виконавчого комітету Рівненської міської ради № 6 від 04 січня 2011 року (із відповідними змінами) та постановами НКРЕКП «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення Товариству з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" № 449 від 23 квітня 2014 року, № 569 від 23 травня 2014 року, № 664 від 13 червня 2014 року, № 792 від 27 червня 2014 року, № 146 від 17 жовтня 2014 року, № 1171 від 31 березня 2015 року, № 174 від 21 травня 2015 року, № 1101 від 9 червня 2016 року, № 1536 від 28 грудня 2017 року та № 1791 від 11 грудня 2018 року. Отже, відповідач, отримавши за спірний період послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання належної якості, зобов`язана була оплатити їх вартість у повному розмірі, розрахованому на підставі діючих тарифів. Судом встановлено, що позивач належним чином та у повному обсязі надає відповідачу послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, однак відповідач не виконує належним чином свого обов`язку по оплаті цих послуг, внаслідок чого за нею утворилася заборгованість за період з листопада 2014 по червень 2022 року в розмірі 79 273, 83 грн. Відповідачем не спростовано розмір заборгованості, заявлений позивачем. Власного розрахунку або контррозрахунку на спростування наданого позивачем розрахунку, відповідачем не надано. Відтак, наявні підстави для стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Разом з тим, суд вважає, що стягненню підлягає заборгованість в меншому розмірі, ніж просить позивач. Відповідачем було заявлено вимогу про застосування позовної давності. Відповідно ч. 1ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 1ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом положень ч. 3, ч. 4, ч. 5ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Постановою КМУ від 11.03.2020 № 211 встановлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався. В останнє, Кабінет Міністрів України постановою від 23.12.2022 р. № 1423 вніс зміни, зокрема, до Постанови КМУ від 09.12.2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2». Вони передбачають, що продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 30.06.2023 року. Згідно із законом від 30.03.2020 № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦКдоповнено п. 12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, ст.ст. 257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Зазначений Закон України від 30.03.2020 № 540-IX набрав чинності 02.04.2020 року. Пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції закону №540-IX перелічені статті цього кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину. Отже, відповідно до п.12 «Перехідних і прикінцевих положень» ЦК України продовжено під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених, зокрема, ст.ст. 257, 258 цього Кодексу. За загальним правилом, визначеним у статті 58 Конституції України та статті 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії у часі. З огляду на це, сплив строків до набрання чинності Законом № 540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 02 квітня 2020 року, не є продовженими. Таким чином, позовна давність у цій справі спливла до позовних вимог про стягнення боргу щодо тих щомісячних платежів від моменту прострочення яких до 02.04.2021 минуло три роки. При цьому, послуги, надані у березні 2017 року, відповідач мала оплатити до 20.04.2017 включно. Оскільки сплив строку позовної давності щодо пред`явлення таких вимог припадає на час дії карантину, який не закінчився у день подання позову позивачем - 29.06.2022, тому на такі вимоги поширюються приписи ст. 12 Перехідних положень до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину. Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за надані послуги з березня 2017 року по червень 2022 року. Відповідна заборгованість в межах позовної давності становить 60 544, 84 грн. Крім того, слід зазначити, що згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 29 березня 2019 року у справі № 6-1996цс16, переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Отже, погашення боргу відповідачем після спливу позовної давності не свідчить про перевивання перебігу позовної давності, оскільки визнання боргу за межами позовної давності не перериває її перебігу. З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 60 544, 84 грн. При цьому, доводи відповідача про те, що вона не користується послугами гарячого водопостачання ще з 2015 року є необгрунтованими з огляду на те, що всі засоби обліку води повинні своєчасно, з урахуванням установлених міжповірочних інтервалів (тобто певного інтервалу часу між двома послідовними періодичними повірками), проходити повірку. Для усіх лічильників води установлено міжповірочний інтервал 4 роки (наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.10.2016 № 1747 «Про затвердження міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями», зареєстрований у Мін`юсті 01.11.2016 за №1417/29547). За приписами частини четвертої статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність (далі Закон про метрологію) періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування і монтаж) вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання теплової енергії та води в квартирах (приміщеннях) будинку, здійснюються за рахунок власників таких вузлів обліку, якщо інше не встановлено договором. Згідно з пп.3 п.4 Розділу 1 «Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг», для розподілу не приймаються показання вузла розподільного обліку, приладу розподільного обліку теплової енергії, що зняті (надані), починаючи з дати встановлення факту виходу його з ладу (закінчення строку повірки засобу вимірювальної техніки, що входить до його складу) або встановлення факту несанкціонованого втручання в його роботу (самовільний демонтаж, умисне знищення, пошкодження, розкомплектування, у тому числі порушення цілісності пломб, тощо), до дати прийняття на абонентський облік відремонтованого чи заміненого вузла розподільного обліку, приладу розподільного обліку теплової енергії або повіреного засобу вимірювальної техніки, що входить до його складу. Відповідно до п.21 Постанови від 11.12.2019 № 1182 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води», визначено, що до встановлення вузла (вузлів) комерційного обліку обсяги споживання гарячої води визначаються за показаннями вузлів розподільного обліку, а у разі їх відсутності - за нормами споживання, встановленими органом місцевого самоврядування. Таким чином, законодавством передбачено, проведення нарахувань відповідно до фактичних показів засобу обліку гарячого водопостачання або ж відповідно до встановлених норм споживання, згідно кількості зареєстрованих осіб. З огляду на те, що відповідачем не було проведено вчасно повірку лічильника (заводський номер 131026), яку необхідно було провести до 12.02.2019 року нарахування за послугу «гарячого водопостачання» по особовому рахунку № [NUMBER] , який зареєстровано на ім`я [PERSON] , в період з 01.11.2019 року по 29.03.2024 року здійснювалися по нормі споживання, згідно кількості зареєстрованих осіб. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1 894, 85 грн (60 544, 84 грн * 2 481, 00 грн /79 273, 83 грн).

Outcome: partial