Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідача [PERSON] про визнання спадщини відумерлою та витребування майна. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що за інформацією КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 13.02.2023 та за інформацією КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» від 10.02.2023 первинна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] проведена та зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.06.1998, серії [NUMBER] . Власником особових рахунків для обліку послуг з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення є [PERSON] , яка [INFO] померла. У день смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира [ADDRESS] . Згідно даних спадкового реєстру державними та приватними нотаріусами спадкова справа щодо майна померлої [PERSON] [INFO] не відкривалась. За адресою спірної квартири зареєстрована лише [PERSON] , яка знята з реєстраційного обліку. Таким чином, спірна квартира за відсутності спадкоємців, має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва. Проте, Деснянською окружною прокуратурою міста Києва встановлено факт незаконного набуття та подальшого відчуження права власності на вказану квартиру фізичною особою. Так, 08.11.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног Л.В. зареєстровано право власності на спірну квартиру за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири. Відповідно до вказаного договору, продавець [PERSON] (нібито) продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 29.12.2021 спірна квартира зареєстрована за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 23870, укладений з [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Чижиковим О.О. Враховуючи те, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 08.11.2021 фактично не укладався, як юридичний факт не відбувся, відтак не міг породити юридичних правових наслідків, а отже [PERSON] не мав правових підстав для набуття права власності на спірне майно, та не потребує додаткового визнання в судовому порядку недійсності. Реєстрація права власності на спадкове майно за третіми особами на підставі нікчемного правочину порушує права та інтереси територіальної громади м. Києва, які випливають із встановленого порядку визнання спадщини відумерлою. Оскільки визнання спадщини відумерлою є підставою для набуття територіальною громадою м. Києва права власності на таке майно, квартира [ADDRESS] підлягає витребуванню від відповідача [PERSON] . На підставі викладеного позивач просить задовольнити позовні вимоги та здійснити розподіл судових витрат. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10.05.2023 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02.10.2023 провадження по справі зупинено. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 04.06.2024 провадження по справі поновлено. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25.07.2024, яка занесена до протоколу судового засідання підготовче провадження закрито, призначено справу до розгляду по суті. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує щодо позовних вимог та просить у задоволенні позову відмовити. Посилається на те, що за будь-яких обставин, відповідач є добросовісним набувачем спірної квартири. Посилаючись на правові позиції Верховного Суду, представник відповідача вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту та порушує права відповідача як добросовісного набувача спірної квартири. Територіальна громада від імені та в інтересах якої виступає позивач, не є ані власником, ані законним користувачем спірної квартири, відтак не має права заявляти вимоги щодо витребування майна від відповідача. Позивачем подано відповідь на відзив, відповідно до якої просить позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. У відповіді на відзив зазначає, що на момент укладення договору купівлі-продажу № 954 від 08.11.2021, встановлено факт смерті [PERSON] . Враховуючи положення ЦК України, договір купівлі-продажу від 08.11.2021 фактично не укладався, як юридичний факт не відбувся та не міг породити будь-яких законних правових наслідків, а отже не є правовою підставою для набуття [PERSON] права власності на спірне майно, такий договір є нікчемним за своєю природою, тому не потребує додаткового визнання його недійсним за рішенням суду. Враховуючи відсутність інших передбачених законом підстав набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру, при цьому нікчемний правочин такою підставою бути не може, відтак останній не може вважатися таким, що набув права власності на спірну квартиру. Таким чином, [PERSON] не мав права розпоряджатися спірною квартирою в тому числі, шляхом укладення договору купівлі-продажу із [PERSON] . Звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття майна, яке становить відумерлу спадщину, з володіння територіальної громади. Доводи представника відповідача щодо неправильного обраного способу захисту прав територіальної громади та посилання на правовий висновок, викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15 щодо права територіальної громади на отримання грошової компенсації вартості відчуженого спадкового майна представник позивача вважає безпідставним, оскільки правовідносини не є подібними до правовідносин у справі, що перебуває в провадженні Деснянського районного суду міста Києва. Враховуючи відсутність спадкоємців [PERSON] за заповітом та за законом, спадщина, що відкрилась після смерті останньої має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва. Оскільки Київська міська рада, якій належить право розпорядження спірною квартирою, не була стороною договорів купівлі-продажу спірної квартири, згоду на відчуження майна не надавала, спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом, а тому її права полягало захисту. Таким чином, Київська міська рада має право вимагати витребування спірного майна від добросовісного набувача на підставі ст. 388, 1218 ЦК України. В судовому засіданні прокурор Фединяк А.М. подану позовну заяву підтримала, просила задовольнити з викладених підстав. Представник Київської міської ради - Городок Б.В. підтримала позов Деснянської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, просила задовольнити з викладених підстав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що первинна реєстрація на квартиру [ADDRESS] на праві власності проведена та зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 25.06.1998 серії [NUMBER] (а.с.21-23). Відповідно до даних програмно-апаратного комплексу для нарахування за послуги, власником особових рахунків для обліку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за адресою - [ADDRESS] є [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, [PERSON] померла [INFO] , про що 09.11.2021 Київським відділом державної реєстрації смерті ЦМУ МЮ (м. Київ) складено актовий запис про смерть № 25098. Відповідно до відповіді Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 24.03.2023, у квартирі [ADDRESS] була зареєстрована лише [PERSON] у період з 17.05.1989 по 10.12.2021, знята з реєстрації місця проживання по заяві власника квартири. На момент смерті [INFO] за вказаною адресою зареєстрована лише [PERSON] . Станом на 23.03.2023 за вказаною адресою відсутні зареєстровані особи. Відповідно до письмових матеріалів справи [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 09.01.1970, мала сина [PERSON] та брата [PERSON] . Проте брат [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] , чоловік [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] , а син помер [INFO] , про що свідчать повні витягі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) та відповіді П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори спадкова справа щодо майна померлої [PERSON] не заводилась. Разом з тим, 08.11.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Чорноног Л.В. нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.67-69). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорноног Л.В. зареєструвала 08.11.2021 за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.70). 09.12.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Чижиковим О.О. нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.82-83). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков О.О. зареєстрував 29.12.2021 за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.88-89). 21.01.2022 в єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстроване кримінальне провадження № 42022102030000027 за ст. 190 ч. 4 КК України та ч. 4 ст. 358 КК України (а.с.97-98). Щодо позовної вимоги про визнання спадщини відумерлою. Правовідносини, що виникли між сторонами спору, в основному регулюються главою 86 ЦК України про спадщину. Зокрема, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частини перша та друга статті 1220 ЦК України). Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Однак, положення зазначеної глави ЦК України передбачають також спадкування не тільки на підставі споріднення, а й за фактом спільного проживання (статті 1258-1265). Зокрема, за положеннями статті 1264 і 1265 ЦК України передбачається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно (п`ята черга спадкування), причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Відтак, законодавство про спадщину передбачає, що перехід прав на спадкове майно відбувається на підставі споріднення або факту спільного проживання зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини як член сім`ї спадкодавця. Правопідверджуючим документом на спадкове майно при цьому є свідоцтво про право на спадщину (стаття 66 Закону України «Про нотаріат»). Відсутність таких спадкоємців та інших осіб, що спільно проживали зі спадкодавцем як члени сім`ї, свідчить про відсутність спадкоємців усіх п`яти черг, передбачених законом. Одночасно ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна (стаття 1277 ЦК України). Відтак у разі відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття у територіальної громади виникає інтерес щодо переходу спадкового майна у власність громади. Зокрема, частини перша та друга статті 1277 ЦК України визначає, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (частина третя статті 1277 ЦК України та частина перша статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Згідно інформаційного листа Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2023 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вимоги позовного характеру про визнання спадщини відумерлою можуть поєднуватись із вимогами про передачу спадкового майна у власність територіальної громади. Таким чином, суд приходить до висновку, що після смерті [PERSON] [INFO] відкрилась спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] та враховуючи відсутність спадкоємців за законом та заповітом має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва. Щодо витребування спірної квартири від відповідача на користь територіальної громади м. Києва. Частиною першою статті 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України). Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України). Відтак саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння, про що виснувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц та від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а щодо нерухомого майна за його місцезнаходженням. Враховуючи те, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] , яка померла [INFO] , в силу п. 11 ст. 346 ЦК України право власності у разі смерті власника припиняється, відтак остання не могла укласти договір купівлі-продажу спірної квартири від 08.11.2021 із [PERSON] . Відсутність спадкоємців померлої [PERSON] за заповітом і за законом, урахувавши належне Київській міській раді право на визнання спадщини відумерлою та право територіальної громади міста Києва на визнання за нею права власності на зазначене нерухоме майно, і невжиття представницьким її органом Київською міською радою належних заходів на захист порушеного права територіальної громади, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Деснянської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребовування спірного нерухомого майна у добросовісного набувача [PERSON] та передачі його у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Вказаний висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеними Верховним Судом у постановах: від 29.04.2020 у справі № 754/4108/18-ц (провадження № 61-20219св19), від 22.01.2020 у справі № 754/14094/17 (провадження № 61-5800св19). З огляду на викладене, суд вважає доводи представника відповідача в частині безпідставності витребування спірного майна позивачем, який не є ані власником, ані користувачем - неспроможними. Суд не застосовує правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15, на які посилається представник відповідача, як на підставу відмови у задоволенні позову, оскільки в справі, яка перебуває впровадженні Деснянського районного суду міста Києва, висновки, зміст правовідносин, фактичні обставини справи є відмінними. Положенням статті ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції, яка гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. Для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Стала практика ЄСПЛ свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет відповідності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном гарантіям статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Так, відповідач [PERSON] придбав спірну квартиру через 2 місяці після укладення попереднього договору за значно нижчою ціною від ринкової вартості. [PERSON] була знята з реєстраційного обліку на підставі заяви власника квартири. На момент укладення договору купівлі-продажу, у власності відповідача перебувала квартира [ADDRESS] , отже спірна квартира не є єдиним житлом відповідача. Враховуючи те, що звернення прокурора з позовом до суду спрямоване на задоволення легітимної мети, яка полягає у відновленні законності, та у поверненні у власність територіальної громади нерухомого майна (квартири), яке незаконно вибуло на підставі правочину, із померлою особою, тобто у спосіб не передбачений чинним законодавством, відтак витребування у [PERSON] спірної квартири на користь територіальної громади міста Києва не є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, та не покладає на нього надмірний індивідуальний тягар. Крім того, застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення майна (віндикації), не позбавляє [PERSON] , як добросовісного набувача квартири, можливості відновити свої права шляхом пред`явлення майнових вимог до [PERSON] - продавця спірної квартири, щодо повернення йому сплачених грошових коштів, з підстав передбачених статтею 661 ЦК України. На підставі викладеного та враховуючи доведеність позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 14418,02 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved