Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що за час праці на підприємстві відповідача з 15.11.1962 р. по 14.04.2007 р. його здоров`ю була заподіяна шкода внаслідок трудового каліцтва, від якої він відчував та в майбутньому відчуватиме моральні страждання, фізичні болі та втрати майнового характеру. Так у 1963 році, будучи учнем підземного кріпильника, він виконував роботу по прибиранню бруду з клеті, під час чого кліть здвинулась та його ліву руку затиснуло, тобто другий палець лівої руки. Після надання медичної допомоги у зв`язку із нещасним випадком йому був встановлений діагноз: відкритий перелом двох фаланг другого пальця лівої руки із зміщенням. Внаслідок нещасного випадку було створено комісію, яка провела його розслідування та склала Акт про нещасний випадок відносно позивача за 1963 рік. Після проходження тривалого лікування рішенням МСЕК йому первинно в 1995 році встановлено 10% втрати професійної працездатності безстроково, з яких 5% по нещасному випадку за 1963 рік та 5% по нещасному випадку за 1973 рік. Так в 1973 році на ш. «Батьківщина» підприємства відповідача він проводив зачистку до забою та в момент прибирання йому ківшом машини було затиснуто великий палець на лівій нозі. В той момент він майже втрачав свідомість від больового шоку. Коли його звільнили від затиску, позивачу зробили операцію. Через нещасний випадок йому було встановлено діагноз: відкритий перелам на лівій нозі великого пальця. Вказане підтверджується актом розслідування про нещасний випадок від 1973 року. Після проходження тривалого курсу лікування рішенням МСЕК йому первинно 21.06.1995 р. встановлено 10% втрати професійної працездатності, з яких 5% по нещасному випадку за 1973 рік безстроково. Від спричиненого каліцтва він відчуває моральні страждання та переживання, а також фізичний біль, оскільки, незважаючи на тривале лікування, йому було зроблено ампутацію майже всього другого пальці на лівій руці. Отже, його рука та нога не можуть нормально функціонувати, в погану погоду починають боліти та німіти. Додавав, що він вже моральну шкоду за набутим хронічним професійним захворюванням відшкодував, тому просив суд узяти до уваги лише його два нещасних випадки, тобто втрату 10% професійної працездатності. Таким чином, оскільки відповідач не забезпечив на робочому місці позивача безпечні умови праці, то повинен відповідати за завдані позивачу моральні страждання. На підставі викладеного просив суд стягнути на його користь з АТ «КЗРК» 80000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної йому моральної шкоди без утримання обов`язкових податків, зборів та інших платежів, поклавши на відповідача судові витрати. Не погоджуючись із позовом представник відповідача, Штефан Т. М., подала відзив, де вказувала, що АТ «Кривбасзалізрудком» вважає вимоги позивача незаконними і необґрунтованими з наступних підстав. Так позивач з власної волі працював у шкідливих і небезпечних умовах праці, в обмін на отримання додаткових благ і гарантій. При цьому вина АТ «Кривбасзалізрудком» не встановлена, що свідчить про відсутність обов`язку відшкодування моральної шкоди. Додавала, що нещасні випадки стались у 1963, 1973 роках, коли ЦК УРСР не було передбачено відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я, тому моральна шкода за каліцтвами 1963 і 1973 років не підлягає відшкодуванню позивачу, який не надав жодних доказів на підтвердження факту перенесення ним моральних страждань. До того ж позивачеві встановлено втрату працездатності у 1996 році внаслідок професійного захворювання, у зв`язку з чим судовим рішенням по справі № 212/314/23 на його користь було сплачено відповідачем 120000 грн., тому АТ «КЗРК» не повинно нести відповідальність за завдану позивачу моральну шкоду повторно. При цьому заявлені вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 80000 грн. без утримання всіх податків з доходу фізичних осіб та всіх інших обов`язкових податкових платежів є завищеними та не відповідають податковому законодавству. На підставі викладеного, просила суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. За додатковими поясненнями представник АТ «КЗРК», [PERSON] , вказувала, що надані позивачем копії виписок з актів освідування на ВТЕК не підтверджують виникнення в останнього права на відшкодування моральної шкоди. Так у довідці ВТЕК від 21.06.1995 року мається посилання на те, що вона видана як продовження перед словами 10%, а слово «первинно» вочевидь дописано кимось власноруч в місці для визначення відстави її видачі, тому неможливо визначити момент виникнення втрати працездатності у позивача через з трудовими каліцтвами первинно, оскільки право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності. На підставі переліченого просила суд відмовити в задоволенні позову повністю. Ухвалою суду від 11 жовтня 2024 року при відкритті провадження у справі судом було визначено проводити розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи. Позивач, [PERSON] , не подав заперечень проти розгляду справи без виклику сторін за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 29 листопада 2024 року вказану справу було прийнято до свого провадження суддею Козловим Д. О., а також відмовлено представнику АТ «КЗРК» у розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін, у витребувані оригіналів виписок із акту освідування ВТЕК від 21.06.1995 року [PERSON] та у визнанні явки позивача обов`язковою. Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що [PERSON] працював з 15.11.1962 року по 14.04.2007 року на підприємстві відповідача помічником підземного кріпильника, підземним кріпильником, гірським майстром, підземним начальником дільниці, підземним машиністом електровоза, підземним електрослюсарем та газо електрозварювальником РУ Карла Лібкнехта тресту «Ленінруда», ВО «Кривбасруда» на ш. «Батьківщина», правонаступником яких є АТ «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - АТ «КЗРК»), звідки він 14.04.2007 року був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача. Відповідно до Акту про нещасний випадок на виробництві від 1963 року № 106, складеного на РУ Карла Лібкнехта тресту «Ленінруда», було встановлено отримання позивачем, [PERSON] , який працював кріпильником, трудового каліцтва 7 серпня 1963 року внаслідок травмування ним пальця лівої руки, що потягло травматичну ампутацію нігтьової фаланги 4-го пальця лівої кісті [PERSON] , оскільки коли позивач ставив котли, то не звернув уваги на висунутий вінт, гайка від якого впала на втулку та вдарила його по нігтю пальця лівої руки, тому він перебував на лікарняному 18 днів. Також згідно із Актом про нещасний випадок на виробництві від 1973 року № 074, складеного на РУ Карла Лібкнехта ВО «Кривбасруда», було встановлено отримання позивачем, [PERSON] , який працював кріпильником, трудового каліцтва 3 липня 1973 року внаслідок травмування ним першого пальця лівої ноги через відкритий та закритий перелами фаланги пальця позивача, оскільки під час прибирання [PERSON] ківшом машини зачепив стійку ціпка, що призвело до падіння куска породи та травмування лівої ноги позивача, тому він перебував на лікарняному 43 дні. На підставі виписки освідування на ВТЕК від 21.06.1995 року вбачається, що [PERSON] , кріпильнику РУ Карла Лібкнехта ВО «Кривбасруда» було встановлено через трудове каліцтво первинно та безстроково 10% стійкої втрати професійної працездатності (5% через виробничу травму від 1963 року та 5% через виробничу травму від 1973 року). При цьому суд відкидає посилання представника АТ «КЗРК» на невідповідність виписки освідування на ВТЕК від 21.06.1995 року, оскільки вона була належним чином засвідчена з її оригіналу представниками Фонду соціального страхування, а зазначена у ній інформація є повною та належною. Також відповідно до виписки освідування на ВТЕК від 15.07.1996 року вбачається, що [PERSON] , кріпильнику РУ Карла Лібкнехта ВО «Кривбасруда» було встановлено через професійне захворювання (пилевий бронхіт) безстроково 25% стійкої втрати професійної працездатності. Судом було встановлено, що за довідкою від 15.07.1996 року було встановлено втрату працездатності у 25% [PERSON] в результаті профзахворювання, якому на підставі рішення від 17 квітня 2023 року Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу було стягнуто з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди внаслідок професійного захворювання 120 000 грн. без утримання з такої суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. На підставі ж довідки від 21.06.1995 року позивачу встановлено втрату працездатності в розмірі загалом 10% через отримані ним трудові каліцтва у 1963 р. та 1973 р. Отже, суд зазначає, що підставою позову [PERSON] , за яким позивачу рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 квітня 2023 року було стягнуто моральної шкоди був факт професійного захворювання позивача від 1996 року, в той час коли підставою даного позову є факт трудового каліцтва [PERSON] від 1963 року та від 1973 року. Тобто суд вказує, що проведення відшкодування завданої моральної шкоди позивачу внаслідок таких каліцтв не було здійснено, тому відхиляє посилання представника відповідача про нібито повторне відшкодування [PERSON] моральної шкоди за цими фактами. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. За ч. 4\~ст. 43, ч. 1 ст. 46 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про охорону праці" роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Згідно із ст. 153 КЗпП України забезпечення\~безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. За ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. На підставі\~ст.237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 роз`яснив право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи, що відшкодування працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому ст. 237-1 КЗпП України, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок трудового каліцтва, пов`язаного з виробництвом, та моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням безпосередніх трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, то суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Відповідно до ст. 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. При цьому невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних умов праці, що спричинило трудове каліцтво позивача з втратою працездатності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 15.06.2020 р. по справі № 212/3137/17-ц. Згідно із п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) (далі Постанова Пленуму ВСУ № 4) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому суд вказує, що згідно ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Події, які є підставою для відшкодування моральної шкоди [PERSON] мали місце до 1 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на зазначені положення по даній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин, тобто ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Так згідно із ст. 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. При цьому ст. 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди, внаслідок чого відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Суд зауважує, що ст. 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини, а оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі трудовим каліцтвом в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні на підставі Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, то така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі саме ст. 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 14 грудня 2020 року по справі № 210/2271/19. Отже, на підставі встановлених обставин справи суд відхиляє посилання представника АТ «КЗРК» на те, що на момент отримання трудових каліцтв позивачем не була передбачена можливість відшкодування йому завданої через це моральної шкоди, виходячи, зокрема із того, що вперше втрату професійної працездатності [PERSON] внаслідок нещасних випадків на виробництві було встановлено на підставі виписки з акту засідання ВТЕК від 21.06.1995 року. Таким чином за встановлених судом обставин справи [PERSON] безсумнівно було заподіяно моральну шкоду через його травмування у 1963 р. та у 1973 р., яка підлягає відшкодуванню на користь позивача, оскільки внаслідок трудового каліцтва у позивача змінились умови життя, він змушений проходити лікування, відчуваючи фізичний біль та дискомфорт, а також свою обмеженість у активному способі життя. Суд при цьому відхиляє заперечення представника відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Так доводи відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки відповідач не забезпечив безпечних і нешкідливих умов праці позивача, тому сама по собі наявність провини [PERSON] в його травмуванні 1963 року не знімає відповідальності з підприємства відповідача. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано доказів, якими б підтверджувався факт спричинення моральної шкоди позивачу у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки факт трудового каліцтва позивача з втратою працездатності безумовно свідчить про спричинення йому моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності та справедливості. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує глибину його фізичних та моральних страждань внаслідок трудового каліцтва, а також суд бере до уваги при обрахунку розміру моральної шкоди ступінь втрати ним працездатності через трудове каліцтво, вину підприємства відповідача у не забезпеченні безпечних умов праці, яка лежить на АТ "Кривбасзалізрудком", а також провину самого [PERSON] , що призвело до нещасного випадку на виробництві із ним у 1963 році. У цьому сенсі суд узяв до уваги той факт, що [PERSON] через трудове каліцтво від 1963 року та від 1973 року було встановлено безстроково загалом 10% стійкої втрати професійної працездатності. Також суд зважає на ту обставину, що безпосередні дії самого позивача призвели до підстав виникнення з ним нещасного випадку на виробництві в 1963 році. Отже, при визначенні розміру моральної шкоди позивачу внаслідок отриманого ним трудового каліцтва у 1963 році та у 1973 році за даним позовом, враховуючи роботу [PERSON] на підприємстві відповідача протягом майже 45 років, слід визначити відшкодування, яке дорівнюватиме саме 50000 грн., що відповідатиме завданій моральній шкоді [PERSON] через незворотність негативних наслідків вказаного трудового каліцтва на його подальшому житті та відповідатиме принципу справедливості. Таким чином суд дійшов висновку, що заявлений позивачем позов підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з АТ «КЗРК» в рахунок відшкодування завданої [PERSON] моральної шкоди, спричиненої трудовим каліцтвом, у розмірі 50000 грн. Суд при цьому зауважує, що порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Відповідно до пп. «А» п. 164.2.14 ст. 164 Податкового кодексу України (в редакції з 23 травня 2020 року) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПК України. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку (в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати) та відповідно підлягають оподаткуванню, однак крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року по справі № 180/683/13-ц. Таким чином суд зазначає, що чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. У даному випадку це суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок трудового каліцтва, тобто заподіяння йому шкоди здоров`ю. На підставі переліченого вказані зміни до податкового законодавства не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок отриманого трудового каліцтва. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 21 червня 2022 року по справі № 599/645/21. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави також судовий збір в сумі 500 грн.

Outcome: partial