Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

В провадженні суду відповідно до ухвали про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі, постановленої 10.11.2022 року, перебувала цивільна справа з єдиним унікальним № 631/596/22. Первісний позов [PERSON] \~до [PERSON] «Про стягнення аліментів на дітей» був зареєстрований за вхідним № 2701/22-вх із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/596/22 (провадження № 2/631/429/22) та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, того ж дня переданий на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. Зі змісту первісного позову вбачається, що позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку, доходу відповідача, щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи із дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Під час підготовчого провадження від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] «Про стягнення аліментів на утримання дітей», в якій [PERSON] просить стягнути з [PERSON] , на його користь аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку, доходу відповідача щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття, поклавши судові витрати на [PERSON] . Ухвалою,\~постановленою 12.12.2022\~року,\~зустрічний позов\~ [PERSON] \~до [PERSON] \~«Про стягнення\~аліментів на\~утримання дітей»,\~прийнято до\~спільного розгляду\~із первісним\~позовом [PERSON] \~до [PERSON] «Про стягнення аліментів на дітей». 25.07.2023 року за вхідним № ЕП-1411/23-вх позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним - [PERSON] надіслала за допомогою електронних засобів зв`язку без дотримання вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» № 851-IV від 22.05.2003 року (із змінами та доповненнями) та «Про електронні довірчі послуги» № 2155-VIII від 05.10.2017 року (із змінами та доповненнями) не підписану цифровим підписом адресанта заяву щодо залишення її позову без розгляду, паперовий оригінал якої до закриття підготовчого провадження до суду так і не надійшов. Ухвалою, постановленою Нововодолазьким районним судом Харківської області 21.08.2023 року, закрито підготовче провадження та призначено цю справу до судового розгляду. 16.10.2023\~року за\~вхідним №\~5518/23-вх\~позивач за\~первісним позовом\~та відповідач\~за зустрічним\~-\~ [PERSON] \~надала власноручно\~написану заяву\~з клопотанням\~про залишення\~її первісного\~позову до\~ [PERSON] «Про стягнення аліментів на дітей» без розгляду. Ухвалою суду,\~постановленою 19.12.2024\~року первісну\~позовну заяву\~ [PERSON] до\~ [PERSON] «Про стягнення аліментів на дітей» залишено без розгляду. Відтак, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] «Про стягнення аліментів на утримання дітей» набув статусу первісного та розглядається за суттю позовних вимог. Зі змісту позовної заяви [PERSON] до [PERSON] «Про стягнення аліментів на утримання дітей» убачається, що він обґрунтовує свої вимоги тим, що з 23.12.2009 року вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільних дітей доньок - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] з травня 2022 року залишила сім`ю. проживає окремо, участі у матеріальному забезпеченні дітей не бере. Отже, доньки перебувають на його утриманні та мешкають разом із позивачем. Відповідач інших утриманців не має, а тому просив стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання дітей: неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та малолітньої [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 (одної третини) частки від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 (п`ятдесят) відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття, поклавши судові витрати на відповідача. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістив, заяв з клопотанням про відкладення або про розгляд справи за його відсутності не надсилав, однак скористався правом, наданим йому частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через представника за ордером - адвоката Мякоти Т. М. Представник позивача [PERSON] адвокат Мякота Т. М., яка діє за ордером (серії ВІ № 1113792), виданим 22.11.2022 року на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги № 47/22, укладеного 21.11.2022 року між адвокатом Мякотою Т. М. та [PERSON] , а також свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 1646), виданого 21.03.2017 року Радою адвокатів Полтавської області на підставі рішення Ради № 4, в судове засідання також не з`явилася, про дату, час і місце цього засідання повідомлялася належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістила, натомість надала заяву, зареєстровану за вхідним № 8619/24-вх від 09.12.2024 року, з клопотанням про розгляд справи за їх з [PERSON] відсутності. В судове засідання відповідач [PERSON] теж не з`явилася, про дату, час і місце засідання повідомлялася належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістила, заяви про відкладення або про розгляд справи за її відсутності не надала. Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі приписів частини 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у представника позивача за ордером свідчить відповідна заява, долучена до матеріалів справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у судовому засіданні, покладаючись на заяву представника позивача за ордером - щодо проведення судового розгляду справи за відсутності сторони позивача, ураховуючи той факт, що підстав для визнання необхідним безпосередньої їх участі, а також відповідача не має, суд вважає за можливе провести судове засідання без осіб, що не з`явились. Доходячи такого, суд зауважує, що на виконання змісту пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Імперативними приписами пункту 2 частини 2 статті 223 цивільного процесуального кодифікованого акта України обумовлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Натомість змістом частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Правилом частин\~8\~ 11\~статті 128\~вказаного кодифікованого\~процесуального акту\~України унормований\~прядок,\~за яким\~особи вважаються\~повідомленими належним\~чином про дату, час і місце розгляду справи. Зважаючи на це, та відповідно до змісту частини 5 і пункту 1 частини 8 статті 128 вказаного кодифікованого процесуального акту України про те, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а днем вручення судової повістки про виклик є день вручення її під розписку, ураховуючи, що належно повідомлені учасники справи не з`явились, хоча отримали судову повістку про виклик особисто, суд не знаходить підстав для визнання їх неявки поважною, а, отже, вона не є перешкодою у розгляді справи за суттю позовних вимог. Відтак, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Отже, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади (на цей час Берестинський район та місто Берестин відповідно) та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно із частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Нормою, викладеною у частині 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави, визначено основні засади судочинства, однією з яких згідно з її пунктом 3 є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Відповідно до свідоцтва про шлюб (серії [NUMBER] ), виданого 23.12.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, громадянин України [PERSON] , [INFO] , уродженець села Глинськ Світловодського району Кіровоградської області, та громадянка України [PERSON] , [INFO] , уродженка селища міського типу Врадіївка Врадіївського району Миколаївської області, 23.12.2009 року зареєстрували шлюб, про що в цей день в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 149. Прізвище після державної реєстрації подружжя « [PERSON] ». Згідно із свідоцтвом про народження (серії [NUMBER] ), виданим 03.03.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, [PERSON] народилася [INFO] , про що 03.03.2010 року в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за № 26, та її батьками зазначені громадяни України: [PERSON] та [PERSON] . Зі свідоцтва про народження (серії [NUMBER] ), виданого 27.09.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, убачається, що [PERSON] народилася [INFO] , про що 27.09.2011 року в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за № 140, та її батьками зазначені громадяни України: [PERSON] та [PERSON] . Наведеним доведено факт походження дітей від сторін у справі, які перебувають у зареєстрованому шлюбі. З довідки, виданої Центром надання адміністративних послуг Нововодолазької селищної ради Харківської області 27.10.2022 року за вихідним № 0405-29/945, [PERSON] зареєстрований за адресом: [ADDRESS] , - та має склад сім`ї: дочку [PERSON] , [INFO] , дочку [PERSON] , [INFO] та дружину - [PERSON] . Актом, складеним депутатом округу № 2 Нововодолазької селищної ради Степаненко Н. Є. 31.10.2022 року за № 378, підпис якої засвідчений селищним головою Єсіним О. С. та скріплений відбитком круглої печатки Нововодолазької селищної ради, зафіксовано, що при обстеженні домоволодіння, розташованого за адресом: [ADDRESS] ,- з`ясований факт реєстрації та мешкання у ньому [PERSON] з дітьми [PERSON] та [PERSON] , яких з травня 2022 року він виховує сам, так як їх мати [PERSON] з ними не проживає та спільного господарства не веде. Ці стверджують й свідки [PERSON] та [PERSON] , які також підписали акт. На підставі зазначених документів судом встановлений факт сумісного проживання малолітньої [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] з батьком [PERSON] . Пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України обумовлено, що добросовісність це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Аналогічна правова позиція викладена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постановах від 17.07.2019 року у справі № 626/2621/18 (провадження № 61 10128св19) та від 18.09.2019 року у справі № 626/2490/18 (провадження № 61 12625св19), який зазначив на необхідність застосування докритрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Отже, наведені письмові докази не містять явних суперечностей та очевидних ознак підробки, відповідають критеріям належності, достовірності, допустимості, достатності та взаємозв`язку у їх сукупності, враховуються судом у їх повному обсязі та доводять, що: Таким чином, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20.11.1989 року й ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XІІ від 27.02.1991 року, Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями) та Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями). Так, відповідно до положень частини 1 статті 1 та частини 1 статті 2 Сімейного кодексу України зміст майнових прав та обов`язків батьків і дітей, а також регулювання майнових відносин між батьками та дітьми визначається зазначеним кодексом. Положеннями частини 1 статті 180 цього ж нормативно-правового акту передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тотожне за своїм правовим змістом роз`яснення міститься також й у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 25.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Крім того, суд приймає до уваги, що зазначений обов`язок безпосередньо закріплений нормами Конституції України та відповідно кореспондується з правом будь-якої дитини на отримання аліментів від своїх батьків до досягнення повноліття (стаття 51 Конституції України). У свою чергу, положення Конвенції про права дитини передбачають, що дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Відповідно до положень частини 2 статті 181 Сімейного кодексу України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 Сімейного кодексу України). Норми права, які містяться у частині 2 статті 182 зазначеного кодифікованого закону України передбачають, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З огляду на положення частини 1 статті 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частини 2 та 3 цієї ж норми права регламентують, що якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька, на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. При цьому, суд ураховує, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (частина 1 статті 191 Сімейного кодексу України). За досліджених обставин суд доходить висновку про те, що [PERSON] не виконує по відношенню до своїх дітей - доньок: малолітньої [PERSON] , [INFO] , та неповнолітньої - [PERSON] , [INFO] , - батьківські обов`язки, передбачені сімейним законодавством, та ухиляється від належної участі по їх утриманню у грошовій чи будь-якій іншій формі. Зважаючи на викладені обставини, з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дітей й відповідача, сімейного положення останньої, відсутності доказів щодо існування в неї інших дітей та непрацездатних осіб, які потребують на матеріальну допомогу, наявності рухомого та нерухомого майна й грошових коштів, суд вважає, що аліменти на утримання дітей: неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та малолітньої [PERSON] , [INFO] ,- необхідно встановити у частковому відношенні, тобто визначивши єдину частку в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) її матері - [PERSON] , але не менше ніж 50 (п`ятдесят) відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, що буде з урахуванням приписів статті 182 Сімейного кодексу України необхідним та достатнім для їх гармонійного розвитку. Одночасно з цим суд вважає за необхідне встановити, що аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та малолітньої [PERSON] , [INFO] , в єдиній частці в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) їх матері [PERSON] , але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, слід присудити щомісяця, від дня пред`явлення цього позову й до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Також, суд вважає за необхідне визначити порядок стягнення аліментів за цим рішенням таким чином, що після досягнення повноліття найстаршою дитиною аліменти слід стягувати до досягнення повноліття наймолодшою дитиною за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття, за умови, що ніхто з батьків не звернеться до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей. На підставі приписів пункту 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дітей у межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов [PERSON] до [PERSON] «Про стягнення аліментів на утримання дітей» повністю, суд вважає за необхідне вирішити згідно підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Так, відповідно до вимог частини 1 та 2 статті 141 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тоді як інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, частиною 6 цієї ж норми процесуального права визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. На підставі приписів частини 1, абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (із змінами та доповненнями) за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Із зазначеним позовом [PERSON] звернувся до суду у 2022 році. Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України. Відповідно до приписів абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» № № 1928-IX від 02.12.2021 року з 01 січня 2022 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 2481 гривень, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинен був би сплатити судовий збір Однак на підставі пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» він як позивач у справі про стягнення аліментів звільняється від сплати судового збору. Отже, ухвалюючи рішення та задовольняючи позов повністю, суд доходить висновку про стягнути з відповідача в доход держави судовий збір у мінімальному розмірі. Крім того, з положень пункту 1 частини 3 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України убачається, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Так, право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях № 13-рп/2000 від 16.11.2000 року та № 23-рп/2009 від 30.09.2009 року, зокрема, в останньому обумовлено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. З огляду на приписи статей 1 та 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05.07.2012 року (із змінами та доповненнями) договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. При цьому, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Прядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для його зміни, порядок сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Він має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Положеннями статті 15 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. З огляду на приписи частини 1 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Правове регулювання відносин, пов`язаних з розподілом судових витрат на правничу допомогу адвоката здійснюється вищенаведеною статтею, зокрема її частинами 2 4. Так, як регламентоване зазначеними нормами цивільного процесуального права, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, практична реалізація законодавчо встановленого принципу відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу відбувається наступним чином: 1)попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 Цивільного процесуального кодексу України); 2)визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 цього ж кодексу); 3)розподіл судових витрат між сторонами (статті 141 наведеного кодифікованого процесуального закону). З доданих до позову документів убачається, що професійну правничу допомогу [PERSON] надала Мякота Т. М., яка є адвокатом, оскільки має відповідне свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 1646), видане Радою адвокатів Полтавської області 21.03.2017 року на підставі рішення № 4, й діє за ордером (серії ВІ № 1113792), виданим 22.11.2022 року на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги № 47/22 від 21.11.2022 року, укладеним між нею та [PERSON] . При визначенні сум відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, ураховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан сторін. Згідно зі статтею 17 Закону України «При виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», національні суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Отже, Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, притримується аналогічної правової позицію, про що свідчать його рішення від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34 36), від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) тощо, в яких зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Частиною 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Тобто сама заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах, прийнятих 19.02.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та 12.05.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19). Також суд застосовує й висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені ним у постанові, прийнятій 20.09.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), а саме: на підтвердження розміру витратна професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або іншій банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Натомість, в матеріалах справи відсутні акт приймання-передачі наданих послуг та документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Отже, враховуючи наведене, суд ураховує, що позивач не надав докази фактичного розміру понесених витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а тому його прохання в цій частині не розв`язується. Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). На підставі викладеного,

Outcome: approved