Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

Представник позивача АТ «Сенс Банк» звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № 501356170 у розмірі 164259 грн. 21 коп., яка складається з 102217 грн. 06 коп. заборгованості за тілом кредиту, 23725 грн. 19 коп. заборгованості за відсотками, 38316 грн. 96 коп. заборгованості за комісією. Мотивував позовні вимоги тим, що 06 вересня 2021 року [PERSON] уклав з АТ «Альфа-Банк» угоду про надання споживчого кредиту № 501356170. Відповідно до умов кредитного договору, банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а останній зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. У випадку невиконання позичальником умов договору, умовами такого передбачено, що останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 календарних днів з дня отримання від банку інформації. Зазначив, що АТ «Альфа-Банк» належним чином виконало свій обов`язок щодо надання позичальнику споживчого кредиту, однак відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 30 серпня 2023 року утворилась вищезгадана заборгованість. Вказав, що 12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування на АТ «Сенс Банк». З огляду на вказане, просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою від 02 вересня 2024 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано десятиденний строк для усунення недоліків, описаних у такій. 11 вересня 2024 року представником позивача [PERSON] подано клопотання, яким усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою від 11 вересня 2024 року відкрито провадження у справі, а розгляд такої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 20 вересня 2024 року відповідачем [PERSON] подано заяву про ознайомлення з матеріалами цивільної справи, з якими ознайомився 24 вересня 2024 року, про що розписався у такій. 25 вересня 2024 року та 27 вересня 2024 року представником відповідача [PERSON] подано заяву про ознайомлення з матеріалами цивільної справи, шляхом надання до них доступу у системі «Електронний Суд». 16 жовтня 2024 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, згідно мотивів якого вказав, що заборгованість у сумі 48960 грн. 56 коп. не визнає, оскільки така нарахована за обслуговування кредиту. Вважає, що умова договору споживчого кредиту № 501356170 від 06 вересня 2021 року про встановлення додаткової плати (комісії) за управління кредитом, є такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а відтак вважає, що сума заборгованості за комісією не підлягає стягненню. 16 жовтня 2024 року відповідачем [PERSON] подано зустрічну позовну заяву до АТ «Сенс Банк» про визнання недійсним підпункту (б) пункту 1 оферти на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 501356170 від 06 вересня 2021 року. Мотивував позовні вимоги тим, що вказана оферта є фактично офертою АТ «Сенс Банк» та була запропонована для підписання саме банком, а не споживачем послуг. Підпунктом (б) пункту 1 вказаної оферти встановлено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода, а саме за обслуговування кредиту 1,90 % від суми кредиту, зазначеної в цій оферті без ПДВ. Вважає положення цього підпункту несправедливими, оскільки плата у розмірі 2128 грн. 72 коп. щомісячно, є непропорційно великою сумою у порівнянні з платою на погашення тіла кредиту та процентів за користування таким. Крім цього, покликався на позиції Верховного Суду, у яких зазначено, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь. З огляду на вказане, просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою від 17 жовтня 2024 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до АТ «Сенс Банк» про визнання недійсним положення кредитного договору прийнято до розгляду з первісним позовом. Розгляд цивільної справи за позовом АТ «Сенс Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та зустрічним позовом [PERSON] до АТ «Сенс Банк» про визнання недійсним положення кредитного договору вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. 07 листопада 2024 року представником позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом АТ «Сенс Банк» Рудницьким Ю.І. подано клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, у задоволенні якого відмовлено ухвалою від 08 листопада 2024 року. 11 листопада 2024 року представником відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] подано клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, у задоволенні якого відмовлено ухвалою від 11 листопада 2024 року. Протокольною ухвалою суду від 18 листопада 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 06 грудня 2024 року представником позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом АТ «Сенс Банк» Рудницьким Ю.І. подано клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, у задоволенні якого відмовлено ухвалою від 06 грудня 2024 року. В судовому засіданні 17 грудня 2024 року представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] первісні вимоги заперечив в частині стягнення заборгованості у сумі 48960 грн. 56 коп., яка нарахована за обслуговування кредиту, просив у задоволенні таких відмовити. Вимоги зустрічної позовної заяви підтримав з мотивів викладених письмово та просив такі задовольнити. Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом АТ «Сенс Банк» явку уповноваженого представника не забезпечив, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не подав. Заслухавши пояснення представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 06 вересня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) укладено угоду про надання споживчого кредиту № 501356170 з графіком платежів. [PERSON] отримав 112038 грн. 14 коп. кредитних коштів зі сплатою процентів за користування ними в розмірі 15 % річних строком на 48 місяців. З підпункту (б) пункту 1 оферти на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 501356170 від 06 вересня 2021 року вбачається, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода, а саме за обслуговування кредиту 1,90% від суми кредиту, зазначеної в цій оферті без ПДВ. Із витягу з державного реєстру банків від 02 грудня 2022 року вбачається, що 12 серпня 2022 року АТ «Альфа-Банк» змінило найменування на АТ «Сенс Банк». Згідно долученого розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що заборгованість [PERSON] перед АТ «Сенс Банк» за період з 06 вересня 2021 року по 30 серпня 2023 року становить 102217 грн. 06 коп. за тілом кредиту, 23725 грн. 19 коп. по відсотках, 38316 грн. 96 коп. за комісією. Послуги з розрахунково-касового обслуговування становлять щомісячну плату в розмірі 2128 грн. 72 коп., плата за тілом кредиту коливається від 1717 грн. 63 коп. до 2539 грн. 45 коп., плата за процентами по кредиту коливається від 1022 грн. 17 коп. до 1400 грн. 48 коп. З аналізу згаданого вище розрахунку встановлено, що за період з 06 вересня 2021 року по 30 серпня 2023 року [PERSON] сплатив 10643 грн. 60 коп. комісії за обслуговування кредиту. Крім того, у вказаний період йому нараховано комісію за послуги з обслуговування кредиту в сумі 48960 грн. 56 коп. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зі змісту ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В силу вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно із частинами першою, другою, п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умов, якими встановлено плату щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно із частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. В силу вимог частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». У відповідності до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути проінформований про строки i суми належних платежів. Зі змісту додатку 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена підпунктом (б) пункту 1 оферти про надання споживчого кредиту № 501356170 від 06 вересня 2021 року і графіком платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту, що є додатком № 1 до угоди. При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому, суд також враховує ту обставину, що споживач є слабшою стороною у відносинах із банком. Розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування становить 1,90 % на місяць (22,8 % річних), що значно перевищує розмір визначених договором процентів (15 % річних). Явно очевидним в цій ситуації є те, що умови кредитування, бланки документів розробляв саме банк, а позиція банку про те, що споживач звернувся з офертою до банку, а банк лише акцептував його оферту є явно надуманою. При цьому в акцепті пропозиції на укладання угоди про надання кредиту, яку АТ «Сенс Банк» долучив до позовної заяви і яка є предметом дослідження як доказ, комісійна винагорода за ставкою 1,90 % визначена без вказівки про її щомісячний характер, незважаючи на те, що процентна ставка за кредитом визначена у річному вимірі. Крім того, в підпункті (б) пункту 1 оферти про надання споживчого кредиту № 501356170 від 06 вересня 2021 року передбачено, що комісійна винагорода сплачується згідно діючих тарифів банку, що свідчить про те, що вказані послуги оплачуються окремо. Враховуючи те, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення підпункту (б) пункту 1 угоди про надання кредиту № 501356170 від 06 вересня 2021 року щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Водночас, визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення. Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року в справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року в справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22), які підтримала Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2023 року в справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22). Отже, мотиви зустрічного позову не знайшли свого підтвердження під час дослідження письмових доказів, оскільки прохальну частину такого не може бути задоволено. Водночас, враховуючи те, що положення підпункту (б) пункту 1 угоди про надання кредиту № 501356170 від 06 вересня 2021 року щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними, боржник звільняється від сплати таких, а сплачену частину комісійної винагороди банку за обслуговування кредиту у розмірі 10643 грн. 60 коп. слід зарахувати в рахунок погашення суми основного боргу за кредитом. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Зі змісту ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. В силу вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Оцінивши в сукупності надані докази, суд прийшов до висновку, що відповідач отримав кредитні кошти, користувався ними, однак не виконав грошового зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим, з врахуванням нікчемності положень підпункту (б) пункту 1 угоди про надання кредиту № 501356170 від 06 вересня 2021 року, утворилась заборгованість по кредитному договору у розмірі 115298 грн. 65 коп., яка складається з 91573 грн. 46 коп. заборгованості за тілом кредиту та 23725 грн. 19 коп. заборгованості за відсотками. На підставі наведеного, суд прийшов до висновку, що у даному випадку має місце порушення прав позивача за первісним позовом, яке полягає у неналежному виконанні відповідачем за первісним позовом своїх зобов`язань щодо погашення заборгованості, а тому з [PERSON] слід стягнути на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 501356170 від 06 вересня 2021 року у розмірі 115298 грн. 65 коп., яка складається з 91573 грн. 46 коп. заборгованості за тілом кредиту та 23725 грн. 19 коп. заборгованості за відсотками. Дані обставини стверджуються матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об`єктивності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial