Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-19 00:00:00

Позивач в справі, [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинковолодіння та визнання недійсним договору дарування об`єктів нерухомості, мотивуючи свої вимоги тим, що 17 липня 2020 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу по реєстру № 615 посвідчено договір дарування житлового будинку між [PERSON] , матір`ю позивача в справі, та [PERSON] . Згідно п.1 Договору дарування житлового будинку [PERSON] безоплатно передає у власність синові - [PERSON] належний їй на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] і розміщений на земельній ділянці площею 0,2391 га., кадастровий номер 623687201:01:003:0146, договір дарування на яку посвідчується одночасно. В договорі зазначено, що документом, який підтверджує право власності Дарувальника на відчужуваний житловий будинок є інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, видана Кабин А.Р., приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу 17 липня 2020 року за № 216716773. Право власності Дарувальника на житловий будинок зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 червня 2020 року, номер запису про право власності 36778924, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2094875126236. Первинним документом, який посвідчував право власності матері, [PERSON] , є свідоцтво про право приватної власності на будинковолодіння [ADDRESS] виданого [PERSON] на підставі рішення виконкому Косівської районної Ради № 73 від 10 травня 1989 року, зареєстрованого в Коломийському МБТІ 06.07.1989 року в реєстровій Книзі за № 370. За вказаним договором відповідачу [PERSON] подаровано житловий будинок житловою площею 69,3 кв. м., загальною площею 92,5 кв.м., позначений в плані літерою А та господарські будівлі і споруди: літня кухня Б, стодола В, стайня Г, комора Д, погріб Ж, вбиральня 3, огорожа № 1-2, криниця №3. Позивач просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на будинковолодіння по [ADDRESS] за реєстровим № 370, виданого 06 липня 1989 року Косівською районною радою [PERSON] та недійсним запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 червня 2020 року, номер запису про право власності 36778924, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2094875126236. Визнати недійсним договори дарування житлового будинку від 17.07.2020 року та земельної ділянки площею 0,2391 га., кадастровий номер 2623687201:01:003:0146, посвідченими приватним нотаріусом Косівського нотаріального округу між [PERSON] та [PERSON] . А також просить визнати за ним право власності на 1/6 частину будинковолодіння [ADDRESS] та відповідну частину земельної ділянки площею 0,2391 га., кадастровий номер 2623687201:01:003:0146. В судовому засіданні позивач в справі, [PERSON] позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що ним заявлено вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право приватної власності на будинковолодіння [ADDRESS] , виданого, його матері, [PERSON] та договору дарування житлового будинку [ADDRESS] посвідченого 17 липня 2020 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу по реєстру № 615, враховуючи той факт, що згідно виписки з погосподарської книги, виданої Яблунівською селищною радою об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області № 178 від 29.09.2020 року, станом на 1967 рік головою робітничого двору була [PERSON] , 1901 р.н., яка померла в 1973 році. Після смерті баби , [PERSON] , в 1978-1979 рр. почалось будівництво нового будинку. В даному дворі проживала їх сім`я, що підтверджується випискою з погосподарської книги виданої Яблунівською селищною радою № 178 від 29.09.2020 року. [INFO] його батько [PERSON] помер, після смерті якого відкрилась спадщина на частину майна, оскільки половина будинковолодіння в [ADDRESS] належала матері, [PERSON] , як спільна сумісна власність подружжя. Так, після смерті батька він вступив у фактичне управління та володіння частиною спадкового майна, оскільки проживав разом з батьком в спадковму будинковолодінні, користувався будинковолодіння та господарськими будівлями, обробляв земельну ділянку, особисто проводив добудову. В травні 2001 року його мати [PERSON] склала заповітне розпорядження-заповіт, за яким все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповіла в його користь, у зв`язку з чим він і проводив добудови, зокрема біля приміщення стодоли збудував житлові приміщення 2 кімнати, коридор, ванну кімнату, зі сторони сараю побудував гараж площею 52,3 кв.м., кімнату площею 20,1 кв.м., коридор та ванну кімнату. Дані приміщення він побудував і мав намір зареєструвати на своє ім`я, однак, на все майно почав претендувати його брат відповідач [PERSON] , який забрав матір до себе і після цього нею був посвідчений договір дарування. Після ознайомлення із договором дарування йому стало відомо, що 06.07.1989 року мати оформила в цілому на себе право власності на будинковолодіння, що [ADDRESS] в тому числі і на частку яка належала його батькові, та яку він успадкував вступивши у фактичне управління та володіння спадковим майном. За таких підстав вважає порушеним його право на частину спадкового майна, яка йому належить після смерті батька. Просить позов задоволити. Відповідачка в справі [PERSON] померла [INFO] , у зв`язку і чим судом прийнято ухвалу суду від 26.01.2024 року про зупинення провадження в справі до вступу правонаступників, чи законних представників. Ухвалою суду 23.09.2024 року провадження в справі відновлено, та судовий розгляд продовжено зі стадії зупинення справи. Відомостей про вступ в справу правонаступників після смерті відповідачки [PERSON] сторонами до суду не надано. Відповідач в справі, [PERSON] , позовні вимоги [PERSON] не визнав, підтримав поданий ним 07.12.2020 року відзив на позовну заяву, який просив взяти до уваги. Пояснив, що позивачу було добре відомо, той факт, що мати після смерті батька оформила право власності на будинковолодіння в цілому на себе. Житловий будинок та збудовані будівлі і споруди по [ADDRESS] належали виключно їх матері, [PERSON] , як і земельна ділянка. Позивач знав і був присутній при здійсненні землевпорядних робіт, що передували видачі Державного акту про право власності на земельну ділянку матері у 2005 році. Згідно попередньої усної домовленості в їх родині вони вирішили, що нерухомість мала розподілятися наступним чином, а саме він мав здійснити окреме будівництво, а окреме будівництво брат. Мати на свій розсуд мала розпорядитися належним їй нерухомим майном. В свою чергу він своє будівництво здійснив у будинковолодінні під окремим погосподарським номером [ADDRESS] , де проживає і на даний час із сім`єю. З часу смерті їх батька, який помер [INFO] позивач мав можливість заявити та оформити про свої спадкові права на частину будинковолодіння та земельної ділянки. Мати із власної волі уклала в його користь договір дарування, який є законним, та підстави для його скасування відсутні. Просить в позові відмовити. Суд, вислухавши сторони та їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що сторони в справі, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] являються рідними між собою братами. Відповідачка в справі [PERSON] доводилась їм матрі`ю та померла [INFO] . Позивач в справі, [PERSON] звернувся до суду із позовними вомогами про визнання недійсним свідоцтва про право приватної власності на будинковолодіння [ADDRESS] , виданого, його матері, [PERSON] та договору дарування житлового будинку [ADDRESS] посвідченого 17 липня 2020 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу по реєстру № 615, від імені [PERSON] в користь відповідача [PERSON] , що підлягає до задоволення виходячи із наступного: Як вбачається із виписки з погосподарської книги, виданої Яблунівською селищною радою об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області № 178 від 29.09.2020 року (а.с.8), згідно записів погосподарської книги № 10 за 1967-1969 рр суспільна група господарства робітничий двір. Членами якого були: [PERSON] 1901 р.н. голова двору; [PERSON] 1936 р.н.- син; [PERSON] 1937 р.н. невістка; [PERSON] 1961 р.н.- внук та [PERSON] 1965 р.н.- внук. Згідно записів погосподарської книги № 10 за 1973 рік [PERSON] померла. Згідно записів погосподарської книги № 12 за 1986 1990 роки суспільна група господарства робітний двір, членами якого були: [PERSON] 1936 р.н. голова двору, який помер [INFO] , а/з 18. А також [PERSON] - дружина; [PERSON] 1961 р.н.- син та [PERSON] 1965 р.н.-син. В 1990 році сім`я [PERSON] вибула під окремий номер. Як вбачається із долученого до матеріалів справи, оспорюваного позивачем, свідоцтва про право власності на будинковолодіння (а.с.9) виданого 06.07.1989 року виконкомом Косівської районної ради, що в цілому будинковолодіння, яке складається із житлового будинку, господарських будівель і споруд, яке знаходиться в [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] . Свідоцтво про право власності , в цілому на будинковолодіння, що в [ADDRESS] , матері сторін в справі, [PERSON] було видано на підставі рішення Косівської районної ради №73 від 10.05.1989 р. , після смерті її чоловіка (голови даного двору) [PERSON] , який помер [INFO] , та після смерті якого відкрилась спадщина на частину майна, оскільки половина будинковолодіння в [ADDRESS] належала матері, [PERSON] , як спільна сумісна власність подружжя. Позивач в справі [PERSON] після смерті батька вступив у фактичне управління та володіння частиною спадкового майна, оскільки проживав разом з батьком в спадковому будинковолодінні, користувався будинковолодінням та господарськими будівлями, обробляв земельну ділянку, особисто за власний кошт проводив добудову. В підставу заявлених позовних вимог [PERSON] , долучив до справи копію заповіту від 03.05.2001 року (а.с.12) яким його мати [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповіла в його користь, та стверджував, що саме це стало приводом для покращення ним в цілому будинковолодіння, що виразилось в проведенні добудов. Так, біля приміщення стодоли [PERSON] збудував житлові приміщення 2 кімнати, коридор, ванну кімнату, зі сторони сараю побудував гараж площею 52,3 кв.м., кімнату площею 20,1 кв.м., коридор та ванну кімнату. Вказані приміщення, які він особисто добудовував, мав намір зареєструвати на своє ім`я. Оскільки між ним та матір"ю спору з приводу даного майна не виникало, і остання не заперечувала щодо проведення ним добудови до вказаного майна так як вказане будинковолодіння в цілому мало б йому належати , про що вона скалала в його користь заповітне розпорядження - заповіт, тому підстав для оформлення права власності за ним на той час не було. Однак, як стало відомо пізніше на все майно почав претендувати його брат відповідач [PERSON] , який забрав матір до себе і після цього нею був посвідчений вже інший заповіт та договір дарування. Саме при ознайомленні із договором дарування від 17.07.2020 року [PERSON] стало відомо, що 06.07.1989 року мати [PERSON] оформила в цілому на себе право власності на будинковолодіння, що [ADDRESS] в тому числі і на частку яка фактично при житті належала його батькові, частину якої він успадкував вступивши у фактичне управління та володіння спадковим майном, так як на день смерті батька проживав в цьому ж будинковолодінні. За таких підстав позивач вважає видане 06.07.1989 року, на його матір [PERSON] свідоцтво про право власності таким, що підлягає скасування а відтак і Договір дарування цього будинковолодіння , що укладений 17.07.2020 року на підставі оспорюваного ним свідоцтва, таким, що підлягає скасуванню. Як вбачається із копії Договору дарування посвідченого 17 липня 2020 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу по реєстру № 615 , житлового будинку між [PERSON] , та [PERSON] , зокрема п.1 - [PERSON] безоплатно передає у власність синові - [PERSON] належний їй на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] і розміщений на земельній ділянці площею 0,2391 га., кадастровий номер 623687201:01:003:0146, договір дарування на яку посвідчується одночасно. В договорі зазначено, що документом, який підтверджує право власності Дарувальника на відчужуваний житловий будинок є інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, видана Кабин А.Р., приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу 17 липня 2020 року за № 216716773. Право власності Дарувальника на житловий будинок зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 червня 2020 року, номер запису про право власності 36778924, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2094875126236. Встановлено, що первинним документом, який посвідчував право власності матері позивача в справі , [PERSON] , є свідоцтво про право приватної власності на будинковолодіння [ADDRESS] виданого на ім`я останньої на підставі рішення виконкому Косівської районної Ради № 73 від 10 травня 1989 року, зареєстрованого в Коломийському МБТІ 06.07.1989 року в реєстровій Книзі за № 370. Так, вказаним договором [PERSON] в користь відповідача [PERSON] подаровано житловий будинок, житловою площею 69,3 кв. м., загальною площею 92,5 кв.м., позначений в плані літерою А та господарські будівлі і споруди: літня кухня Б, стодола В, стайня Г, комора Д, погріб Ж, вбиральня 3, огорожа № 1-2, криниця №3. Позивач доводить, що він є спадкоємцем після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] та спадщину прийняв шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та продовжує і на даний час проживати у вказаному житловому будинку, чого не заперечує і відповідач в справі. Протягом шестимісячного строку позивач не заявляв про відмову від спадщини. [PERSON] посилається на той факт, що він як спадкоємець за законом не може в позасудовому порядку реалізувати свої спадкові права на належну йому частку спадкового майна, після смерті батька, оскільки наявне на ім`я відповідачки, його матері [PERSON] свідоцтво про право власності на будинковолодіння в цілому. У зв`язку із чим вказане свідоцтво не може залишатись в силі та підлягає скасуванню. Оскільки спадщина після смерті батька позивача [PERSON] який помер [INFO] , відкрилася і була фактично прийнята позивачем до 01 січня 2004 року, а тому до даних спірних правовідносин слід застосувати законодавство, яке діяло на момент їх виникнення, а саме норми ЦК України (ред. 1963 р.). Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 та 3 пункту 1 своєї постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР. За правилами ст.529-530 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого. Відповідно до частини другої статті 548 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини позивач в справі позивачем прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст.549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно зі статтею 553 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. За ст. 554 ЦК УРСР в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках . Статтею 561 ЦК УРСР було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Системний аналіз положень статей 548, 549, 553, 554 ЦК УРСР дає підстави вважати, що для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Тобто на час відкриття спадщини, в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини. З огляду на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 25.03.2020 у справі №305/235/17, під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплаті податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5, яка діяла на час відкриття спадщини після смерті батька позивача в справі, [PERSON] , який помер [INFO] , було визначено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій (погосподарській) книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Так, на підтвердження факту постійного проживання зі спадкодавцем [PERSON] суду надано копію виписки із по господарської книги № 12 за 1986 1990 роки (а.с.8) якою передбачено, що суспільна група господарства робітний двір, членами якого були: [PERSON] 1936 р.н. голова двору, який помер [INFO] , а/з 18. Членами двору на той час були : [PERSON] - дружина, [PERSON] син, [PERSON] син, які були зареєстровані та проживали у вказаному дворі. Отже, інформація, яка міститься у будинковій книзі, свідчить про проживання [PERSON] , позивача в справі разом із батьком в одному дворі-будинковолодінні а тому останній вважається таким, що фактично вступив у володіння спадковим майном, тобто прийняв спадщину, а відтак видача відповідачці в справі [PERSON] 06.07.1989 року свідоцтва про право власності на будинковолодіння в цілому в тому числі і на спадкову 1/2 частину порушує спадкові права позивача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що сім`ю [PERSON] знає давно. Між братами [PERSON] завжди були дружні стосунки. [PERSON] проживав в старому будинковолодінні разом із сім`єю та батьками а його брат [PERSON] поруч здійснив новобудову свого власного житлового будинку. Особисто як він так і [PERSON] брали участь у будівельних роботах новобудови [PERSON] . Житловий будинок в якому проживала мати сторін, мав належати [PERSON] , де останній проживав постійно та проживає і в даний час. Після смерті батька саме [PERSON] у їх будинковолодінні за власні кошти проводив ремонтні роботи, а саме перекрив повністю дах, замінив підлогу встановивши паркет, провів заміну вікон, зробив дубові сходи та ряд інших ремонтно-будівельних робіт. Сім`я відповідача живе поруч у своєму власному житловому будинку, а позивач окрім цього іншого житла немає. Свідок [PERSON] пояснив, що проживає поруч із сторонами та добре знає, що спірний житловий будинок належав батькам сторін. На момент смерті батька сторін [PERSON] , в будинку проживав [PERSON] із своєю сім`єю де проживає і на даний час, так як іншого житла в нього немає. [PERSON] проживає у власному будинку, що знаходиться поруч, практично в одному дворі. Добре знає, що [PERSON] вже після смерті батька перекрив хату, провів газ, викопав криницю, провів капільний ремонт, поставив паркет та добудував літню кухню, а [PERSON] побудувався поруч, де проживає із своєю сім`єю. Вони весь час жили дружно та допомагали один одному в будівництві. Іншого житла окрім цього спірного на даний час у позивача немає. Таким чином показаннями цих свідків також підтверджено факт вступу [PERSON] у фактичне управління та володіння спадковим майном після смерті батька, чого не спростовано відповідачем. Окрім того долученими до матеріалів справи письмовими доказами (а.с.68-89) підтверджено факт придбання [PERSON] для проведення ремонтно-будівельних робіт матеріалів та обладнання для перекриття спірного житлового будинку, заміни вікон та виконання інших робіт. Вказані будівельні матеріали були використані позивачем для покращення спадкового, після смерті батька, будинковолодіння в цілому, де він проживає в [ADDRESS] так як іншого житла в нього немає. За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що наявне свідоцтво про право власності порушує право позивача як спадкоємця за законом та підлягає захисту шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності, що видане 06 липня 1989 року Косівською районною радою на ім`я [PERSON] , на будинковолодіння по [ADDRESS] за реєстровим № 370, та запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 червня 2020 року, номер запису про право власності 36778924, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2094875126236. Оспорюваний позивачем договір дарування житлового будинку від 17.07.2020 року посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Кабин Андрієм Романовичем, зареєстрований в реєстрі за № 615 між [PERSON] та [PERSON] має похідний характер та не може залишатись в силі при визнанні недійсним свідоцтва про право власності виданого на ім`я [PERSON] . В судовому засіданні приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу Кабин А.Р. пояснив, що ним було посвідчено договір дарування житлового будинку від 17.07.2020 року та земельної ділянки площею 0,2391 га., кадастровий номер 2623687201:01:003:0146, між [PERSON] та [PERSON] . Дарувальником [PERSON] було надано йому правоустановлюючі документи в підтвердження факту належності їй цього нерухомого майна , а зокрема надано свідоцтво про право власності, що видане 06 липня 1989 року Косівською районною радою на ім`я [PERSON] , на будинковолодіння по [ADDRESS] за реєстровим № 370 а також Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2391 га., кадастровий номер 2623687201:01:003:0146, що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Надані документи [PERSON] були на час укладення договору дарування чинними, а відтак підстав для відмови у вчиненні вказаної нотаріальної дії в нього не було. Пояснення нотаріуса суд не може взяти до уваги як підтвердження поравомірності укладеного ним договору дарування, оскільки в матеріалах справи наявний, долучений позивачем, оригінал свідоцтва про право власності на вказане будинковолодіння. В подальшому для вчинення правочину зокрема договору дарування, дарувальником мало б бути надано нотаріусу чи реєстратору саме оригінал такого свідоцтва або його дублікат чи свідоцтво видане повторно в зв"язку із його втратою, чого в судовому засідання не доведено. Згідно із чинними нормами ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України (ст. 204 ЦК України ). Відповідно до ч.ч. 1, 3ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ст. 216 ЦК України). У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Слід дійти висновку, що помилкою, яка має істотне значення, має вважатися та, за відсутності якої правочин був би вчинений на зовсім інших умовах або не був би вчинений узагалі, при цьому така помилка стосується обставин, необхідних для вчинення відповідного правочину. Суд встановив та дійшов висновку про обґрунтованість та підставність вимог позивача про визнання свідоцтва про право власності щодо спірного житлового будинку за [PERSON] . Водночас спірний договір дарування, а саме: договір дарування житлового будинку від 17.07.2020 року посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Кабин Андрієм Романовичем, зареєстрований в реєстрі за № 615 між [PERSON] та [PERSON] укладений на підставі саме вище вказаного правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності від 06.07.1989 року. Отже, за відсутності оспорюваного свідоцтва, виданого на ім`я відповідачки [PERSON] , договір дарування на спірний житловий будинок не був би укладеним взагалі, оскільки останній не мав би такого обсягу права власності у житловому будинку. Відтак помилка у даному випадку стосується прав дарувальника. За таких обставин вимоги позивача про визнання недійсними договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,2391 га., кадастровий номер 2623687201:01:003:0146, що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд укладеного 17.07.2020 року підлягає задоволенню, адже без застосування реституції, що є наслідком визнання договору недійсними, неможливо відновити порушене право позивача на спадкування та порушене право власності на належну йому частині спадкового майна. А також позивачем заявлено вимогу право визнання права власності на 1/6 частину будинковолодіння [ADDRESS] та відповідну частину земельної ділянки площею 0,2391 га., кадастровий номер 2623687201:01:003:0146, що не підлягає задоволенню оскільки враховуючи недійсність правочинів встановлену судом в ході розгляду по суті вказаної справи, тому частка позивача на даний час залишається не визначеною а відтак обраний позимвачем спосіб захисту права власності є неефективним на цій стадії судового розгляду. Окрім того суд вважає за доцільне поновити позивачу строк позовної давності в чстині оскарження свідоцтва про право власності виданого 06.07.1989 року, як такий що пропущений з поважних причин, а саме про наявність такого свідоцтва позивачу стало відомо тільки при ознайомлення із договором дарування від 17.07.2020 року. За заведених вище підстав суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають частковому задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed