Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги позивач мотивує тим, що її донька - відповідач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, відповідачі не усвідомлюють відповідальності за виховання дитини, не приділяють їй належної уваги та не здані забезпечити дитині необхідний мінімальний прожиткових мінімуму, оскільки не працюють, не слідкують за станом її здоров`я, що має негативні наслідки для дитини, не створили належних умов для проживання, виховання та розвитку. Внаслідок невиконання відповідачами батьківських прав відносно доньки, дитини була передана їй (позивачу) на підставі наказу про передачу дитини від 05.05.2023 року та тимчасово влаштована в її сім`ю до вирішення постійної форми влаштування. Наразі дитина продовжує проживати разом з нею, вона приділяє дитині увагу та здійснює за нею догляд. За час спільного проживання відповідачі не цікавились здоров`ям та умовами проживання доньки, не цікавляться її розвитком та не намагаються з нею спілкуватись, що свідчить про байдуже ставлення відповідачів до власної дитини, що призвело до втрати будь-яких зв`язків між дитиною та батьками, тобто відповідачі свідомо самоусунулись від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, ігнорують її, не підтримують з нею стосунків, не займаються її вихованням. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить позбавити відповідачів [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно їхньої малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та призначити її опікуном над дитиною. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 25.06.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.07.2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 07.11.2024 року провадження у справі в частині вимог до [PERSON] закрито. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 07.11.2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду в загальному порядку. В судове засідання позивач не з`явилась, надавши суду заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує, проти постановлення заочного рішення суду не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час розгляду справи повідомлялась належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України, про причину неявки суд до відома не поставила. Судові повістки, що направлялися на їх адресу за зареєстрованим місцем проживання, поверталися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення в зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання. Порядок вручення судових повісток визначено ст.ст.128, 130 ЦПК України, а також п.п.99, 100, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року. Таким чином, повідомлення відповідача про час розгляду справи за адресою зареєстрованого місця проживання здійснювалося відповідно до вимог закону. Крім того, Верховний Суд у постанові № 922/1714/18 від 17 квітня 2019 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, зазначив, що дії відповідача, направлені на неотримання судової кореспонденції, яка направлялася йому судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, є свідомими,спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про зловживання процесуальними правами, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи. Виходячи з цього, порядку повідомлення адресата про надходження судової повістки, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним, а тому за даних обставин суд вважав за можливе провести заочний розгляд справи за правилами Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, проти чого не заперечувала позивач у своїй заяві. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, надавши суду листи, в яких просять розглядати справу в їх відсутність. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] та [PERSON] з 31.08.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] помер. Позивач по справі [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] та бабусею малолітньої дитини. На підставі наказу № 16Т/в від 05.05.2023 року Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністраціїмалолітня [PERSON] , [INFO] , була передана бабусі [PERSON] . Із вказаного наказу також вбачається, що в родину позивача було тимчасово влаштовано і двох інших дітей відповідачів. Згідно висновку органу опіки та піклування Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації№ 106-1788 від 28.02.2024 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно їх дітей: неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , малолітніх дочок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач просить задовольнити її вимоги в повному обсязі, вказуючи на те, що відповідач жодним чином не приймає участі у житті дитини, нехтує покладеними на неї обов`язками, матеріально дитину не забезпечує, не проявляє до неї жодного інтересу, повністю самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції, про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Згідно з частиною восьмою статті 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України, орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція прав людини) (пункт 47 рішення Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в цьому випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції прав людини і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке, у свою чергу, не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд, з однієї сторони, має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції прав людини. З іншої сторони, обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення права неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Статтею 8 Конвенції прав людини гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції прав людини, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського суду у справі «Хант проти України»). Європейський суд у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Разом з тим у рішенні Європейського суду у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Таким чином, при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту. Також, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21), Верховний Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків». ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасувало лише правовий зв`язок між ним та його дітьми, підтвердило відсутність фактичного духовного зв`язку між батьком та дітьми. Так, згідно висновку органу опіки та піклування Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м.Києві державної адміністрації№ 106-1788 від 28.02.2024 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити відповідачів батьківських прав відносно їх дітей: неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , малолітніх дочок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З вказаного висновку вбачається, що за повідомленням Деснянського районного Центру соціальних служб від 27.04.2023 року № 278, мати дітей [PERSON] неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки. Під час відвідування сім`ї було визначено високий рівень ризику для здоров`я та життя дітей. Квартира захаращена, вся підлога вкрита товстим шаром розкиданих брудних речей, електропостачання відсутнє, в квартирі холодно, також відсутні продукти харчування. Батько [PERSON] участі у вихованні дітей не приймає, життям дітей не цікавиться, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не забезпечує їх харчуванням, медичним доглядом, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Суд погоджується з даним висновком та зазначає, що після передання дитини до бабусі жодних дій, спрямованих на виконання батьківських обов`язків, відповідачем вчинено не було. Суд зауважує і на те, що з моменту вилучення дитини та до моменту розгляду справи по суті минуло більше року. Суд також звертає увагу на те, що відповідач відзиву на позову заяву та будь-яких доказів на заперечення вимог позивача не надала, з будь-якими клопотаннями за весь період часу не зверталась, що свідчить про її байдуже ставлення як до результатів розгляду справи, так і до долі дитини. Відтак, відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що вона виконують свої батьківські обов`язки або не може їх виконувати з поважних причин. Таки чином, аналізуючи встановлені вище обставини в сукупності з наведеними правовими нормами, суд приходить до висновку про те, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні дитини є взагалі відсутньою, що в свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. При цьому суд звертає увагу на те, що відсутні будь-які докази того, що з боку позивача відповідачу створювались будь-які перешкоди у спілкуванні з дитиною. Відтак, суд вважає встановленим той факт, що відповідач з травня 2023 року не брала та не бере участі у вихованні дитини, не піклується про неї, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дитини, як складову частину виховання. Вищевказані встановлені обставини свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя. Таким чином, врахувавши конкретні обставини справи, якнайкращі інтереси дитини, а також те, що відповідач фактично не виконує свої батьківські обов`язки більше року, суд приходить до висновку про застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення їх батьківських прав. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача в цій частині обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що відповідач від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини ухиляється, нехтує батьківськими правами, не піклується про дитину, не вживає заходів для вирішення питання виконання батьківських обов`язків по її вихованню. Що ж стосується вимог позивача про призначення її опікуном над дитиною, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст.58 ЦК України, опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Згідно ч.3 ст.60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Оскільки подання органу опіки та піклування про призначення позивача опікуном над малолітньою дитиною відсутнє, то і відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. При цьому суд зауважує, що позивач має можливість вирішити дане питання в позасудовому порядку. З урахуванням наведеного, суд частково задовольняє позовні вимоги. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial