Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] направила до суду вищевказану позовну заяву мотивуючи свої вимоги тим, що її дідусь [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] є донькою померлого [PERSON] та є єдиною спадкоємицею за правом представлення, оскільки її батько [PERSON] помер до відкриття спадщини, а факт смерті її матері [PERSON] підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 0,18 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 17 січня 2019 року у встановлений законом строк вона звернулась до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Одерій А.С. із заявою про прийняття спадщини за законом, після чого було заведено спадкову праву. 22 лютого 2022 року почались військові дії на території України та м. Маріуполь було окуповано. Листом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) її було повідомлено про припинення діяльності приватного нотаріуса Одерій А.С. з 16 травня 2023 року, та про те, що документи нотаріального діловодства до Донецького обласного державного архіву не передавались і відомості про стан збереження архіву відсутні. Вказує, що вона є онукою спадкодавця та єдиним спадкоємцем за законом, оформлення спадщини було розпочато, але на цей час вона позбавлена можливості продовжити оформлення спадщини. На підставі викладеного вона звернулась до суду з цим позовом, в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] на земельну ділянку площею 0,18 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та господарчих споруд. Розпорядженням Верховного Суду від 06 березня 2022 року за № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ саме Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області на Ленінський районний суд м. Дніпропетровська. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 03 червня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська витребувано у Центрального відділу ДРАЦС у місті Маріуполі Південного МУ МЮ (м. Одеса) інформацію у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, підтверджену витягом та/або відповідними актовими записами чи іншими документами про дітей, батьком яких є [PERSON] , який помер [INFO] ; про батьків [PERSON] , а також про перебування [PERSON] , яка померла [INFO] , у шлюбі на час її смерті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги у повному обсязі і просила їх задовольнити. Представник відповідача сформував в системі «Електронний суд» заяву в якій він просив провести розгляд справи за відсутності представника Маріупольської міської ради Донецької області з прийняттям рішення на розсуд суду згідно вимог діючого законодавства України. На підставі вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до наявного в матеріалах справи повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00047058106, який сформовано 19 вересня 2024 року, судом встановлено, що 26 березня 1960 року виконавчим комітетом Новоекономічної селищної ради Покровського району Донецької області складено актовий запис №16 про шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а. с. 53-54). З інформації наявної у повному витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00047057509, який сформовано 19 вересня 2024 року, підтверджено, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON] (а. с. 55-56). З матеріалів справи встановлено, що 28 липня 1990 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб , що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу Серії [NUMBER] , про що зроблено запис № 2138, а дружині змінено прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а. с. 11). Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого відділом ЗАГСа Орджонікідзевського райвиконкому м. Маріуполя, у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилась донька [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис № 779 (а. с. 11). Також судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Донецькій області, про що зроблено відповідний актовий запис №356 (а. с. 13). Крім того, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Донецькій області, про що зроблено відповідний актовий запис № 108 (а. с. 10). Більш того, в матеріалах справи наявна копія свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданого Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Донецькій області, з якого судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 1797 (а. с. 14). Матеріалами справи підтверджено, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого Виноградненською сільською Радою народних депутатів на підставі рішення Виноградненської сільської Ради народних депутатів від 19 лютого 1997 року та 01 грудня 1999 року, [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,18 га, розташована на території [ADDRESS] (а. с. 19). У матеріалах справи також наявна копія технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: [ADDRESS] , складеного 02 січня 1990 року Маріупольським МБТІ, який містить відомості про власника [PERSON] (а.с. 14-18). Як вбачається з довідки Виноградненської сільської ради №52 від 18 січня 2019 року, [PERSON] , [INFO] , по день своєї смерті [INFO] був зареєстрований та проживав на території ради за адресою: [ADDRESS] (а. с. 20). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності у разі, якщо це право не визнається іншою особою, втрачено або відсутній правовстановлюючий документ. Згідно із ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положеннями статтей 1220, 1222, 1223 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини та право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. В силу приписів ч. 1 ст. 1268, ч. ч. 1,5 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Вимогами статті 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і діє на цей час. Згідно із п. 7 ст. 1-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації. Адміністративна межа між тимчасово окупованою територією та іншою територією України визначається Кабінетом Міністрів України (абз. 1 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Так, з 24 лютого 2022 року, тобто з початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну на території Донецької області відбувалися активні бойові дії, а відповідно до переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25 квітня 2022 року, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №75 від 25 квітня 2022 року, з 25 квітня 2022 року Маріупольська міська територіальна громада Маріупольського району Донецької області визнана тимчасово окупованою територією. На час розгляду справи відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України №1668/39004 від 23 грудня 2022 року, до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України відноситься вся територія Маріупольського району. Статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «CaseofOneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права. Згідно з ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Позивач у своїй позовній заяві посилався на факт її звернення 17 січня 2019 року (у встановлений законом строк) до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Одерій А.С. із заявою про прийняття спадщини за законом, посилаючись на витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №63620664 від 17 січня 2019 року, як на доказ вказаного факту. Суд зазначає, що вищевказаний витяг не містить жодних відомостей про особу, яка зверталась до приватного нотаріуса, а тому такий документ суд не вважає належним доказом того, що саме позивач зверталась до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини за законом після померлого [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи надані позивачем докази, суд звертає увагу, що вони не доводять наявність спорідненості між позивачем та спадкодавцем, оскільки відсутній документ, що підтверджує зміну прізвища позивача з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Разом з тим, позивач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, отже не має можливості у суда з`ясувати у неї наявність вказаного доказу, оскільки на телефонні дзвінки вона не відповідає, а відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Оскільки в судовому засіданні не було встановлено факт родинних відносин між [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , то відсутні підстави для задоволення позовних вимог у частинні визнання за [PERSON] у порядку спадкування за законом права власності на земельну ділянку. Враховуючи вищезазначене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений, своєчасний розгляд та вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов переконливого висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими і достатніми доказами обставини, на які вона посилається, отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed