Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 25.06.2022 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] в електронній формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про надання споживчого кредиту № 5721585, за умовами якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» надало у власність [PERSON] кредит у розмірі 15\~000 грн. 00 коп., а [PERSON] зобов`язався повернути вказану суму кредиту після закінчення визначеного строку кредитування та сплатити визначену суму процентів за користування кредитними коштами. ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, надавши у власність та розпорядження [PERSON] визначену суму кредитних коштів шляхом їх перерахування на вказаний у договорі електронний платіжний засіб. У свою чергу, [PERSON] свої зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів у встановлені в договорі строк та порядку у повному обсязі не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 37\~229 грн. 00 коп., з яких: 13\~338 грн. 95 коп. заборгованість за тілом кредиту; 23\~890 грн. 05 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом. Внаслідок укладення договору факторингу № 25.09/23-Ф від 25.09.2023 року ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» набуло право вимоги ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» до [PERSON] , що виникло на підставі договору про надання споживчого кредиту № 5721585. З моменту отримання права вимоги ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» здійснило нарахування процентів за користування [PERSON] кредитними коштами за період з 16.12.2022 року по 13.02.2023 року у загальному розмірі 15\~927 грн. 00 коп. У досудовому порядку заборгованість за кредитним договором [PERSON] не була погашена. З урахуванням вищевикладеного, ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» просило стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості та вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 03.09.2024 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяви по суті справи. Представник позивача у судове засідання від 11.12.2024 року не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце його проведення. У позовній заяві та під час судового розгляду представником позивача заявлено клопотання, в яких позовні вимоги було підтримано у повному обсязі, висловлено прохання про проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача. Будь-яких інших заяв, клопотань від сторони позивача не надходило. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Войтович Л.В. у судове засідання від 11.12.2024 року не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце його проведення, зокрема, шляхом доставлення судових повісток про виклик до суду в електронний кабінет представника відповідача, що підтверджується наявними у матеріалах справи довідками з автоматизованої системи документообігу. Про причини неявки сторона відповідача не повідомила, будь-яких заяв, клопотань від сторони відповідача на момент судового засідання не надходило. До судового розгляду у строк, встановлений судом в ухвалі від 03.09.2024 року, стороною відповідача подано відзив на позовну заяву (а.с. 173-194), в якому [PERSON] висловив заперечення проти задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» з підстав та мотивів, що викладені у відзиві. Будь-яких інших заяв по суті справи або заяв з процесуальних питань на момент ухвалення судового рішення від учасників справи не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали поданої позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 року у справі № 561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У Постанові КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Судом встановлено, що 25.06.2022 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про надання споживчого кредиту № 5721585 (а.с. 25-35). Зі змісту договору вбачається, що перед його укладенням [PERSON] здійснив реєстрацію особистого кабінету в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, пройшов ідентифікацію та верифікацію його особи, після чого отримав і ознайомився з усіма документами, що стосуються отримання кредитних послуг, отримав одноразовий ідентифікатор електронного підпису С148732, який ввів 25.06.2022 року о 06 год. 05 хв. при підписанні вказаного кредитного договору. У цей же день, 25.06.2022 року, [PERSON] з використанням одноразового ідентифікатора електронного підпису також підписав паспорт споживчого кредиту (а.с. 38-41), який містить вичерпну інформацію щодо специфікації кредитного продукту, який надається [PERSON] , зокрема, інформацію надання якої передбачено вимогами ЗУ «Про споживче кредитування». Факт укладення кредитного договору № 5721585 від 25.06.2022 року був підтверджений [PERSON] у відзиві на позовну заяву. Відповідно до положень кредитного договору № 5721585 від 25.06.2022 року (а.с. 25-35) ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зобов`язалося надати [PERSON] кредит, а [PERSON] зобов`язався одержати та повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сторонами кредитного договору № 5721585 від 25.06.2022 року було погоджено надання [PERSON] кредиту на наступних умовах: сума кредиту 15\~000 грн. 00 коп., строк кредитування 360 днів (з 25.06.2022 року по 19.06.2023 року включно), періодичність зі сплати процентів кожні 30 днів; фіксована процентна ставка двох видів: стандартна процента ставка у розмірі 1,99% вдень, що застосовується протягом усього строку кредитування, а також знижена процентна ставка у розмірі 1,692% вдень, що застосовується до 25.07.2022 року у разі виконання [PERSON] умов, передбачених п. 1.5.2 кредитного договору; мета отримання кредиту споживчі цілі; порядок надання кредиту шляхом переказу грошових коштів на електронний платіжній засіб [PERSON] у виді платіжної картки № [NUMBER] . Вищезазначені умови кредитування та отримання [PERSON] кредитних послуг не заперечувалися ним у відзиві на позовну заяву. Таким чином, судом встановлено, що 25.06.2022 року внаслідок укладення електронного кредитного договору між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] виникло кредитне правовідношення, за яким ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зобов`язалося надати кредит [PERSON] , а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти на визначених у договорі умовах. З листів АТ «УКРСИББАНК» № 29-4-01/07-2494-БТ від 13.09.2024 року (а.с. 197), № 2-4-01/07-2505-БТ від 16.09.2024 року (а.с. 195), які були надані суду на виконання вимог ухвали від 03.09.2024 року, судом встановлено, що платіжна картка № [NUMBER] , яка зазначається у кредитному договорі № 5721585 від 25.06.2022 року як спосіб перерахування кредитних коштів, була емітована АТ «УКРСИББАНК» на ім`я відповідача [PERSON] . Крім того, з вказаних листів вбачається, що 25.06.2022 року на вказану платіжну картку було здійснено переказ грошових коштів у розмірі 15\~000 грн. 00 коп. Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» свої зобов`язання за кредитним договором № 5721585 від 25.06.2022 року виконало у повному обсязі, надавши у розпорядження [PERSON] погоджену суму кредиту у розмірі 15\~000 грн. 00 коп., шляхом перерахування їх на платіжну картку [PERSON] , що була випущена на його ім`я та вказана ним же у кредитному договорі. У той же час, за результатами дослідження розрахунку заборгованості за кредитним договором № 5721585 від 25.06.2022 року (а.с. 44-67) судом встановлено, що [PERSON] свої зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів своєчасно та в повному обсязі не виконав, допустивши прострочення грошового зобов`язання. Внаслідок цього у [PERSON] утворилася заборгованість за кредитним договором № 5721585 від 25.06.2022 року у загальному розмірі 37\~229 грн. 00 коп., з яких: 13\~338 грн. 95 коп. заборгованість за тілом кредиту; 23\~890 грн. 05 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, судом встановлено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором. Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц). Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц). У зв`язку з цим суд також звертає увагу, що в постанові ВП ВС від 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16 зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Відповідно до п. 1.4 кредитного договору № 5721585 від 25.06.2022 року (а.с. 25) ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] погодили, що строк кредитування за укладеним договором становить 360 днів. Таким чином, ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» мало право на нарахування процентів за користування [PERSON] кредитом з 25.06.2022 року по 19.06.2023 року включно. З розрахунку заборгованості (а.с. 44-67) вбачається, що ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» обмежило період нарахування процентів за користування [PERSON] кредитними коштами, припинивши нарахування процентів 15.12.2022 року, тобто ще до закінчення погодженого строку кредитування. У подальшому відновлення нарахування процентів не відбувалося. При цьому з розрахунку заборгованості (а.с. 44-67) слідує, що 22.07.2022 року [PERSON] сплатив на користь ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» грошові кошти у розмірі 7\~390 грн. 34 коп., з яких 507 грн. 45 коп. були перераховані на погашення заборгованості за тілом кредиту, а 6\~882 грн. 89 коп. на погашення заборгованості за процентами за користування кредитом. Порядок черговості погашення виниклої заборгованості стороною відповідача не заперечувався, відповідає положенням п. 5.6.1 кредитного договору № 5721585 від 25.06.2022 року та положенням ст. 19 ЗУ «Про споживче кредитування». Внаслідок здійснення 22.07.2022 року вказаної оплати відповідно до п. 1.5.2 кредитного договору № 5721585 від 25.06.2022 року (а.с. 26) [PERSON] отримав право на застосування зниженої процентної ставки у розмірі 1,692% вдень за період з 25.06.2022 року по 25.07.2022 року. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідно до вказаних положень договору ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» здійснило перерахунок заборгованості [PERSON] зі сплати процентів за користування кредитом, обчисливши проценти за користування кредитом протягом 25.06.2022 року 25.07.2022 року за зниженою процентною ставкою. З розрахунку заборгованості вбачається, що внаслідок часткового погашення [PERSON] 22.07.2022 року заборгованості тіло кредиту було відповідно зменшено з 15\~000 грн. 00 коп. до 14\~492 грн. 55 коп. (15\~000 грн. 00 коп. 507 грн. 45 коп.). Після цього у відповідності до положень п. 3.1 кредитного договору № 5721585 від 25.06.2022 року (а.с. 27) ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» продовжило нарахування стандартної процентної ставки у розмірі 1,99% вдень на фактичний залишок заборгованості у розмірі 14\~492 грн. 55 коп. З розрахунку заборгованості вбачається, що 26.08.2022 року [PERSON] також сплатив на користь ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» грошові кошти у розмірі 9\~719 грн. 14 коп., які були повністю зараховані на погашення простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом. Відповідно фактичний розмір основної заборгованості, що є базою для нарахування процентів, не зменшився, а тому проценти за стандартною процентною ставкою продовжували нараховуватися від 14\~492 грн. 55 коп. З розрахунку заборгованості вбачається, що 16.09.2022 року [PERSON] також сплатив на користь ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» грошові кошти у розмірі 7\~210 грн. 04 коп., з яких 1\~153 грн. 60 коп. було зараховано на погашення заборгованості за тілом кредиту, а інша частина на погашення заборгованості зі сплати процентів на користування кредитом, нарахування яких станом на 16.09.2022 року вже було припинено. Відповідно заборгованість за тілом кредиту зменшилася до 13\~338 грн. 55 коп. У відзиві на позовну заяву [PERSON] не заперечував вищезазначених обставин та не надав доказів наявності інших погашень заборгованості за кредитним договором. Таким чином, за результатами дослідження наданого розрахунку заборгованості (а.с. 44-67) судом встановлено, що ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» здійснювало нарахування процентів за користування кредитними коштами в межах строку кредитування, у відповідності до погоджених правил застосування зниженої та стандартної процентної ставки. За таких обставин, суд вважає наданий розрахунок заборгованості правильним та обґрунтованим. З урахуванням вищевикладеного, суд також приходить до висновку про доведеність наявності у [PERSON] перед ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» заборгованості за кредитним договором № 5721585 від 25.06.2022 року у загальному розмірі 37\~229 грн. 00 коп., з яких: 13\~338 грн. 95 коп. заборгованість за тілом кредиту; 23\~890 грн. 05 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом. Судом встановлено, що 25.09.2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» було укладено договір факторингу № 25.09/23-Ф (а.с. 73-79), відповідно до п. 1.1 якого ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» зобов`язалося передати грошові кошти у розпорядження ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» за плату, а ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зобов`язалося відступити ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» право грошової вимоги до боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом, пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА». Відповідно до п. 1.2 договору факторингу № 25.09/23-Ф від 25.09.2023 року перехід права вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку № 2, після чого ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» стає кредитором по відношенню до боржників та набуває відповідні права вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України). У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. 25.09.2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» підписано акт прийому-передачі інформації згідно реєстру боржників в електронному вигляді (а.с. 90). У цей же день, сторонами на виконання вимог п. 1.2 договору факторингу № 25.09/23-Ф від 25.09.2023 року підписано акт прийому-передачі реєстру боржників (а.с. 91). З витягу з реєстру боржників, що є додатком № 1 до договору факторингу № 25.09/23-Ф від 25.09.2023 року (а.с. 69), судом встановлено, що до ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» передало ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» право вимоги до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 5721585 від 25.06.2022 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 37\~229 грн. 00 коп., з яких: 13\~338 грн. 95 коп. заборгованість за тілом кредиту; 23\~890 грн. 05 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом. За результатами дослідження платіжних інструкцій № 1079-1083 від 29.09.2023 року (а.с. 94-98) судом встановлено, що на виконання вимог договору факторингу № 25.09/23-Ф від 25.09.2023 року ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» передало у розпорядження ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» погоджену суму грошових коштів. Таким чином, судом встановлено факт отримання ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» права вимоги до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 5721585 від 25.06.2022 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 37\~229 грн. 00 коп., з яких: 13\~338 грн. 95 коп. заборгованість за тілом кредиту; 23\~890 грн. 05 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом. З позовної заяви вбачається, що після отримання права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 5721585 від 25.06.2022 року ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» здійснило нарахування процентів за 60 календарних днів з 16.12.2022 року по 13.02.2023 року в розмірі 15\~927 грн. 00 коп., які також просило стягнути з [PERSON] . У зв`язку з цим суд повторно звертає увагу, що право кредитодавця нараховувати проценти за користування кредитом обмежується лише визначеним строком кредитування. Як було встановлено вище, строк кредитування за кредитним договором № 5721585 від 25.06.2022 року становив 360 днів та охоплював період з 25.06.2022 року по 19.06.2023 року. Саме протягом цього періоду ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», як кредитодавець у правовідношенні, володіло правом нарахування процентів. ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» набуло право вимоги за кредитним договором № 5721585 від 25.06.2022 року, замінивши тим самим первісного кредитора, 25.09.2023 року, тобто вже поза межами строку кредитування, а відповідно вже без права нарахування процентів за користування [PERSON] кредитом. Протягом періоду з 16.12.2022 року по 13.02.2023 року, який заявляється позивачем як період для нарахування процентів, право вимоги за кредитним договором та відповідно право на нарахування процентів належало ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», яке нарахування процентів за цей період не здійснювало. З урахуванням вищевикладеного, ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА», отримавши право вимоги за кредитним договором після закінчення строку кредитування, було позбавлено можливості нарахування процентів за кредитним договором, у тому числі за період, коли ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» ще не було кредитором у правовідношенні. У зв`язку з цим суд погоджується в цій частині з відповідними доводами сторони відповідача та вважає позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом за період з 16.02.2022 року по 13.02.2023 у розмірі 15\~927 грн. 00 коп. необґрунтованими та недоведеними. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено укладення кредитного договору між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] , факт виконання ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» свого зобов`язання з надання кредитних коштів, факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, факт отримання права вимоги до [PERSON] за кредитним договором, що складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 37\~229 грн. 00 коп., з яких: 13\~338 грн. 95 коп. заборгованість за тілом кредиту; 23\~890 грн. 05 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом. Вимоги щодо стягнення процентів за період з 16.12.2022 року по 13.02.2023 року в розмірі 15\~927 грн. 00 коп. недоведені. На підставі цього суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Щодо доводів сторони відповідача стосовно неправомірності нарахування процентів за користування кредитом. З відзиву на позовну заяву вбачається (а.с. 173-184), що як підставу неправомірності нарахування процентів за користування кредитом стороною відповідача зазначається, що умови кредитного договору щодо розміру, виду та типів процентної ставки є кабальними, порушують вимоги п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», а також вимоги п. 6, 6-1 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування». Відповідно до ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» (у редакції від 02.07.2023 року) - у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється\~від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від\~обов`язків сплачувати\~кредитодавцю неустойку\~(штраф,\~пеню)\~та інші\~платежі,\~сплата яких\~передбачена договором про споживчий кредит за прострочення\~виконання (невиконання,\~часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Відповідно до п. 6-1 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» (у редакції від 02.07.2023 року) - у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється\~від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку\~сплати кредитодавцю\~неустойки (штрафу,\~пені)\~та інших\~платежів,\~сплата яких\~передбачена договором про споживчий кредит за прострочення\~виконання (невиконання,\~часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення\~виконання (невиконання,\~часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем. У подальшому пункт 6-1 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" було виключено на підставі Закону № 3498-IX від 22.11.2023. Крім того, відповідно до ч. 1-3 ст. 21 ЗУ «Про споживче кредитування» - споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. У договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф,\~пеня)\~та інших\~платежів,\~що підлягають\~сплаті споживачем\~за порушення\~виконання його\~зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Сукупна сума неустойки (штраф,\~пеня)\~та інших\~платежів,\~що підлягають\~сплаті споживачем\~за порушення\~виконання його\~зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Сукупний аналіз вищевикладених приписів законодавства дає можливість зробити висновок, що всі вищезазначені обмеження та заборони, на які посилається сторона відповідача, стосуються саме відповідальності\~позичальника (споживача) за порушення умов договору. Такою відповідальністю відповідно до викладених приписів є неустойка (штраф, пеня) або інші платежі, сплата яких передбачена саме за порушення умов договору та саме як відповідальність позичальника. У постанові від 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16 ВП ВС зробила висновок, що «припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав)». З урахуванням вищевикладеного суд звертає увагу, що пред`явлена до стягнення з [PERSON] заборгованість складається з заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування цим кредитом. Проценти за користування цим кредитом є саме процентами за правомірну поведінку позичальника, тобто за можливість використання ним кредитних коштів протягом певного часу. Ці проценти нараховані в межах погодженого строку кредитування. Нарахування цих процентів є правом кредитора, яке реалізується в межах строку кредитування та незалежно від допущення прострочення зобов`язання з боку позичальника. При цьому жодних нарахувань (неустойки тощо) саме за прострочення [PERSON] свого зобов`язання пред`явлені вимоги не містять. Таким чином, судом встановлено, що пред`явлена до стягнення заборгованість зі сплати процентів є заборгованістю за правомірне користування кредитом та не є нарахуваннями як мірою відповідальності відповідача за порушене зобов`язання. З урахуванням вищевикладеного, підстав для застосування відповідних приписів ЗУ «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування», які стосуються саме нарахувань як міри відповідальності за прострочення зобов`язання, судом не встановлено. Щодо неможливості нарахування процентів у зв`язку з наявністю у [PERSON] правового статусу військовослужбовця. Відповідно до п. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції,\~пеня за\~невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. Суд звертає увагу, що тлумачення вказаних приписів дає можливість зробити висновок, що заборона нарахування процентів за правомірне користування кредитом стосується не будь-якої особи, що має правовий статус військовослужбовця, а лише тих осіб, які відповідають всім переліченим ознакам. Так, зі змісту припису вбачається, що такі пільги передбачені для: 1) військовослужбовців, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або з числа резервістів, а також їх дружини (чоловіки); 2) інші військовослужбовці, які брали або беруть участь у відповідних заходах, що пов`язані з захистом територіальної цілісності, незалежності України. До відзиву на позовну заяву долучено довідку військової частини [NUMBER] (а.с. 193), з якої вбачається, що солдат [PERSON] перебуває на військовій службі військової частини [NUMBER] з 09.03.2022 року. При цьому довідка не містить дати видачі, вихідного номеру, внаслідок чого суд позбавлений щонайменше можливості ідентифікувати час, на який була актуальна інформація зазначена у довідці. У будь-якому випадку дана довідка не містить жодної інформації, що [PERSON] призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або з числа резервістів, або брав чи бере участь у відповідних заходах, перелік яких наведено у п. 15 ст. 14 вищезазначеного Закону. Таким чином, з наданих суду документів неможливо встановити, що правовий статус [PERSON] відповідає всім умовам та ознакам, передбаченим п. 15 ч. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». У той же час, сам по собі факт наявності правового статусу військовослужбовця не є достатнім для застосування наведених пільг і гарантій. Таким чином, доводи сторони відповідача щодо неправомірності нарахування процентів за користування кредитом є необґрунтованими та недоведеними. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (2\~422 грн. 40 коп.) та з витрат на професійну правничу допомогу (10\~000 грн. 00 коп.). З відзиву вбачається, що судові витрати відповідача по справі складаються з витрат на професійну правничу допомогу (10\~000 грн. 00 коп.). У відзиві на позовну заяву стороною відповідача не висловлено заперечень щодо обґрунтованості розміру витрат на професійну правничу допомогу, що понесені стороною позивача, та не заявлено клопотання про зменшення їх розміру. Відзив містить лише прохання повної відмови у задоволенні позову. Стороною позивача, у свою чергу, не надано заперечень щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу сторони відповідача. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, то судові витрати позивача та відповідача підлягають розподілу між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial