Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

08 серпня 2024 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що 23 березня 2024 року нею було надано [PERSON] в борг кошти у розмірі 11 000 доларів США. На підтвердження отримання коштів [PERSON] було надано позивачці письмову розписку із зазначенням умов повернення коштів, відповідно до якої датою повного погашення боргу було 01 травня 2024 року. [PERSON] умови позики виконано не було, кошти [PERSON] не повернуто, у зв`язку із чим вона просить суд стягнути з [PERSON] на її користь борг у розмірі 11 000 доларів США, що становить 450 780,00 грн, витрати понесені позивачем на професійну правову допомогу у розмірі 20 000 грн та суму сплаченого судового збору - 4507,80 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 серпня 2024 року цивільну справу № 753/15357/24 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 12 серпня 2024 року Відповідно відомостей, які містяться у Єдиному державному демографічному реєстрі, [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 20 серпня 2024 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 26 вересня 2024 року на 11:00 год. Ухвалою суду від 11 вересня 2024 року суд перейшов до розгляду справи і порядку загального позовного провадження із проведенням підготовчого засідання 26 вересня 2024 року на 11:00 год. 23 вересня 2024 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про відшкодування витрат понесених позивачем на професійну правову допомогу. Підготовче засідання призначене на 26 вересня 2024 року було відкладено за клопотанням відповідача на 29 жовтня 2024 року на 11:00 год. 11 жовтня 2024 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Відповідач зазначив, що ніколи не отримував від [PERSON] жодної позики, зазначає, що ніколи не брав від позивачки в борг грошові кошти у розмірі 11 000,00 грн. Відповідач зазначає, що розписку у якій зазначено, що відповідач нібито отримав від позивачки грошові кошти, він написав під примусом та із застосуванням психологічного тиску. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог, а також заперечував щодо стягнення із нього витрат понесених позивачкою на правничу допомогу. 21 жовтня 2024 року до суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява. 28 жовтня 2024 року від відповідача надійшла заява про проведення підготовчого засідання у справі за його відсутності. Підготовче засідання призначене на 29 жовтня 2024 року було відкладено за клопотанням представника позивача на 08 листопада 2024 року на 14:00 год. 4 листопада 2024 року до суду через підсистему "Електронний суд" від представника позивача надійшло клопотання про допит свідка. У підготовче засідання призначене на 8 листопада 2024 року у режимі відеоконференцзв`язку з`явився представник позивача, від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. У підготовчому засіданні було задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідка в режимі відеоконференції у приміщенні Звенигородського районного суду Черкаської області. Ухвалою суду від 08 листопада 2024 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 03 грудня 2024 року на 14:30 год. У судовому засіданні 3 грудня 2024 року представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, вказав, що відповідач взяв кошти у позивачки на купівлю автомобіля, проте автомобіль позивачці ним доставлений не був, при цьому кошти, отримані на купівлю цього автомобіля, він також позивачці не повернув. Враховуючи надану ним розписку про обов`язок повернути кошти у строк до 1 травня 2024 року, просив стягнути з відповідача суму у розмірі 11000 доларів, що в еквіваленті становить 450780 грн. Відповідач у судове засідання 3 грудня 2024 року не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомлені. Заяв з процесуальних питань суду на судове засідання, призначене на 3 грудня 2024 року не подавав Також у судовому засіданні 3 грудня 2024 року в режимі відеоконферецзв`язку із Звенигородським районним судом Черкаської області було допитано свідка [PERSON] , яка вказала, що вона сусідка позивачки [PERSON] . Близько року тому [PERSON] попросила у неї в борг кошти розмірі 2100 доларів США, оскільки даної суми не вистачало на купівлю автомобіля, який [PERSON] та її чоловік давно мріяли купити. Вказала, що автомобіль мали привезти із-за кордону та цим мали займатися певні люди, яким [PERSON] і мала передати кошти. Через кілька днів, як вона дала кошти позивачці, та попросила її сходити з нею, щоб передати кошти продавцю машини, бо сама вона боялася йти та передавати таку суму. Через певний час позивачці зателефонував чоловік та сказав, що [PERSON] приїхав і треба віддати йому кошти. Вона бачила як до двору позивачки під`їхала машина, [PERSON] сіла у машину, (свідок залишилась біля воріт двору), у машині було увімкнене світло та з вулиці вона бачила, що відбувається в салоні. Вказала, що позивачка віддала чоловіку гроші, який їх перерахував, а [PERSON] сфотографувала цей процес. Вона дуже добре бачила чоловіка в машині через лобове скло. Вказала, що точно знає, що позивачка передала 11000 доларів США, оскільки перед тим як виходити до машини та віддавати кошти, вони разом перераховували суму, яку треба передати і це було саме 11000 доларів США. Також свідок зазначила про те, що машину [PERSON] так і не отримала та на цей час, їй кошти за автомобіль не повернули. Судове засідання у справі було відкладено на 18 грудня 2024 року на 11:30 год. 17 грудня 2024 року до канцелярії суду було надано оригінал розписки від 23 березня 2024 року. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення свідка, вивчивши доводи викладені відповідачем у відзиві на позов, суд дійшов наступного висновку. Судом було встановлено, що між позивачем та відповідачем 23 березня 2024 року був укладений договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої відповідач [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] у строк до 1 травня 2024 року кошти у розмірі 11000 доларів США, які отримав від неї. Як зазначив у судовому засіданні представник позивача, фактично кошти позивачкою були передані відповідачу 23 грудня 2023 року, а розписка була написана вже в березні 2024 року. Свідок [PERSON] також підтвердила, що гроші передавались у 2023 році. За правилами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В силу частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини другої статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику, позаяк заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач у відзиві вказав, що мав певні відносини із позивачкою, проте вони вже припинені. Крім того, вказав, що розписку, копія якої надана до позовної заяви, він написав під тиском та погрозами. Грошей у борг він не брав. Судом встановлено, що відповідач не виконав своє зобов`язання та не повернув у строк до 1 травня 2024 року 11000 доларів США позивачці. При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про те, що його змусили написати цю розписку, коштів він не брав та його «залякували», оскільки будь-яких належних та достатніх доказів на спростування доказів позивача, зокрема пояснення свідка, відповідачем суду надано не було, будь-яких заяв про звернення до правоохоронних органів після 23 березня 2024 року відповідач не подавав (протилежного суду доведено не було). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи встановлені судом обставини та докази надані позивачем до позову, з огляду на пояснення свідка, зважаючи на те, що судом встановлено, що кошти фактично були передані від позивача відповідачу, відповідач не спростував належними, достатніми та достовірними доказами факт отримання коштів від позивача в розмірі 11 000,00 доларів США, а також не довів відсутність у нього обов`язку щодо повернення таких коштів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача коштів позики в розмірі 11 000,00 доларів США, що становить 450780 грн підлягають задоволенню. Разом з тим позивач просив стягнути з відповідача витрати понесені ним на правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до положень розділу 1 договору № 29032402 від 29 березня 2024 року про надання правової допомоги, укладеному між адвокатом Клименком В.М. та [PERSON] , адвокат зобов`язується, зокрема, надавати клієнту правову допомогу щодо захисту прав та інтересів останньої в судах, органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування. Сторони визначили, що вартість правової допомоги за цим договором становить 20 000,00 грн та сплачується клієнтом ТОВ «Центр правової допомоги юрист24». Оплата послуг підтверджується квитанцією ТОВ «Центр правової допомоги юрист24» на вказану суму. Відповідно до довідки ТОВ «Центр правової допомоги юрист24» від 29 березня 2024 року, сплата юридичних послуг за договором № 29032402 склало 20 000,00 грн. За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц). Отже, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, зважаючи, що відповідно до договору № 29032402 від 29 березня 2024 року адвокатом Клименком В.М. за даним договором також надавалися послуги, які включали підготовку заяви про вчинення злочину [PERSON] , участь адвоката на досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні, подання клопотань, скарг, інших процесуальних документів, представлення інтересів клієнта та здійснення його захисту в правоохоронних органах та контролюючих органах, що не має відношення до розгляду даної справи в поряду цивільного судочинства, а витрати, понесені стороною у кримінальному провадженні не можуть відшкодовуватись у порядку цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17), враховуючи підстави та предмет позову, зміст позовної заяви та докази, долучені до неї, тривалість та зміст судових засідань, з урахуванням обсягу наданих послуг та характеру виконаної адвокатом роботи, суд визначає вартість наданих послуг у розмірі 5500 грн. Відповідно до статті 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 4507,80 грн.

Outcome: approved