Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

У квітні 2024 року позивач через свого представника звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 30.04.2021 у розмірі 2 500,00 доларів США. Також просив стягнути з відповідача на його користь 3% річних за період з 01.07.2021 по 24.04.2024, що складає 8 695,00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 30.04.2021 [PERSON] взяла у позику у [PERSON] 2 500,00 доларів США, що підтверджується виданою відповідачем розпискою від 30.04.2021, та зобов`язувалася повернути кошти в повному обсязі до 01.07.2021, проте свої зобов`язання не виконала. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року відкрито провадження за вищевказаним позовом. У судовому засіданні позивача та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце повідомлялася належним чином, доказів поважності неявки не надала. Проте, 25.06.2024 відповідач через свого представника надала відзив, у якому проти задоволення позову заперечувала з посиланням на те, що розписка від 30.04.2021 була написана у зв`язку з тим, що між сторонами виникли правовідносини з купівлі-продажу автомобіля. Вважає, що будь-які боргові зобов`язання у неї перед позивачем відсутні, оскільки розписка від 30.04.2021 не підтверджує факту укладення та виконання позикодавцем договору позики. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити у повному обсязі з огляду на таке. Суд установив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з розпискою від 30.04.2021, написаною відповідачем [PERSON] , остання отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 2 500,00 доларів США у борг та зобов`язалася їх повернути у повному обсязі у строк до 01.07.2021. Суд установив, що оригінал розписки знаходиться у позивача. Оригінал вказаної розписки оглянуто судом. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У постанові Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Окрім того, суд уважає, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З огляду на досліджені докази, наявні у справі, суд приходить до висновку, що між відповідачем та позивачем у належній формі укладено договір позики, проте відповідач порушила свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Належних, допустимих та достатніх доказів того, що розписка укладена у порядку виконання договору-купівлі продажу автомобіля, суду не надано. Своїм підписом відповідач засвідчила, що її волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає її внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, враховуючи, що відповідач [PERSON] зобов`язання повернути кошти у розмірі 2 500,00 доларів США у строк, визначений договором позики, а саме до 01.07.2021, не виконала, права позивача підлягають захисту, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики у розмірі 2 500,00 доларів США. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд, перевіряючи наданий позивачем розрахунок 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.07.2021 по 24.04.2024 погоджується із визначеним позивачем розміром 3% річних у сумі 8 695,00 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Протягом розгляду цивільної справи відповідач не скористалася своїми процесуальними правами та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, з огляду на ст. 77-88 ЦПК України, який би містив інформацію щодо предмету доказування, в підтвердження своєчасного виконання своїх зобов`язань за укладеним договором позики. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. На підставі викладеного, ст. 512, 514, 525, 526, 527, 625, 639, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: approved