Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

21 травня 2024 року позивач звернувся з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати за ним право власності на: житловий будинок, який розташований за адресою [ADDRESS] ; земельну ділянку, площею 0,25 га, з цільовим призначенням: для обслуговування вищевказаного житлового будинку; земельну ділянку, площею 0,45 га, з цільовим призначенням: для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована за адресою: Миколаївська область, Первомайський район, с. Світоч, Тарасівська сільська рада та земельну частку (пай), розміром 5,92 умовних кадастрових га, яка розташована за адресою: Миколаївська область, Первомайський район, с. Тарасівка, КСП «Нива». В обґрунтування вказаного позову зазначено, що 31.01.2001 року між позивачем та відповідачем було укладено усний договір купівлі продажу вищевказаних об`єктів нерухомості, відповідно до якого позивач купив вказане майно за 1000 грн. Відповідач зобов`язався укласти нотаріально посвідчений договір у найближчі 5 років, однак ухилився від нотаріального посвідчення. Зі свого боку позивач сплатив відповідачу обумовлену суму, що підтверджується розпискою від 31.01.2001 року, а останній передав позивачу всі документи на придбане майно: оригінал свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 02.01.1990 року, видане на ім`я відповідача Тарасівською сільською радою Первомайського району Миколаївської області, зареєстровано в Первомайському БТІ 02.02.1990 року за реєстровим № 1, оригінал Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-МК № 017278 від 22.01.1995 року, оригінал державного акту на право приватної власності на землю від 10.10.1993 року, що виданий на ім`я відповідача Тарасівською сільською радою Первомайського району Миколаївської області, зареєстрований у Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 45 та оригінал Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії МК № 006924 від 24.06.1996 року. Починаючи з лютого 2001 року позивач користується вищевказаними житловим будинком та земельними ділянками, проте на неодноразові прохання позивача укласти договори та посвідчити їх нотаріально, відповідач знаходив нові причини, щоб не робити цього. Тому позивач, посилаючись на ч. 2 ст. 220 ЦК України просить визнати за ним право власності на вищевказане майно. Під час підготовки справи до розгляду судом було з`ясовано, що відповідач [PERSON] помер [INFO] . За даними державних нотаріальних контор спадкова справа після його смерті не заводилася. Ухвалою суду від 03.07.2024 року, за клопотанням позивача відповідач у справі був замінений на Синюхинобрідську територіальну громаду Первомайського району Миколаївської області. В судове засідання сторони не з`явилися, представник позивача надав заяву з проханням слухати справу у його відсутність, вимоги підтримав. Відповідач був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, відзиву не подав. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно із частиною третьою статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За правилами частини другої статті 220 ЦК України у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Зазначена частина друга статті 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони вчинили правочин у встановленій законом письмовій формі, зміст якого відповідав волі сторін, які дійшовши згоди щодо усіх істотних умов договору, виконали такий договір повністю чи частково, і лише не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору через ухилення однієї сторони договору. За наведених умов, суд вважає, що надана розписка від 31.01.2001 року, про те, що [PERSON] продав своєму племіннику [PERSON] за 1 тис. грн. хату з городом і пай, не свідчить про домовленість між сторонами щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу будинку, земельних ділянок та земельної частки (паю). Договір купівлі-продажу нерухомого майна не може бути визнано судом дійсним з підстав, передбачених статтею 220 ЦК України, оскільки такий договір підлягає нотаріальному посвідченню, а набуті на його підставі права на нерухоме майно - державній реєстрації, отже, судовим рішенням не може бути підмінено як процедуру нотаріального посвідчення договору, так і державну реєстрації речових прав на нерухоме майно. Таке переконання суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року в справі № 221/5196/16-ц (провадження № 61-7802св21). На підставі наведеного, суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed