Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

26.04.2024 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області звернувся позивач, [PERSON] , з позовом про визнання права власності за набувальною давністю до відповідача [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спор, [PERSON] 13.06.2024 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовчому судовому засіданні на 01.10.2024 року. 01.10.2024 року закінчене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 11.12.2024 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 11.12.2024 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Згідно поданої позовної заяви позивач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на частини житлового будинку садибного типу з прилеглими до нього будівлями і спорудами, розташованому за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: він фактично проживає в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . даний будинок належав [PERSON] та [PERSON] , яка є його матір`ю, в рівних частинах по частині кожній. [PERSON] померла [INFO] . Її спадкоємцями був її чоловік та його батько - [PERSON] , її син [PERSON] (його брат), який відмовився від належної йому частини спадщини на користь батька - [PERSON] та він - [PERSON] . Після смерті [PERSON] (померла в 1998) році спадкоємцем її майна був її син - [PERSON] , який успадкував частину житлового будинку по [ADDRESS] . [PERSON] вже більше 15 років проживає в Російській федерації. Дану частину будинку він хотів подарувати йому, так як повертатись до України не мав наміру і не мав претензій на частину цього будинку, яка йому належить. Коли вони вирішили належним чином оформити частину будинку, що належить [PERSON] , останній зробив довіреність на його дружину, [PERSON] , на те, щоб вона вела справи по оформленню документів на відчуження, а також дарування належної йому частки житлового будинку (довіреність від 2019 року). Довіреність була видана строком на п`ять років, тому вони не поспішали переоформлювати будинок. Але в зв`язку з військовою агресією Російської Федерації дія цієї довіреності припинена і він юридично не може оформити частину будинку на себе. Він добросовісно, безперервно та відкрито володіє та користується даним нерухомим майном в цілому, доглядає за будинком та утримує його, за необхідності робить поточний та капітальний ремонт. На даний час права приватної власності на частину вказаного будинку у нього немає, так як ця частина будинку перебуває у власності іншої особи, чим порушуються його права на зазначений будинок, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також пояснив, що в даному будинку він проживає з народження. Будинок складає одне ціле, має один вхід, не має перегородок однієї частини від іншої. Тому він фактично користується повністю даним будинком. Дядько хотів йому подарувати належну йому частину будинку, але в зв`язку з виникненням конфлікту між Росією і Україною на даний час вони не в змозі це зробити в позасудовому порядку. Він повністю оплачує комунальні послуги по будинку, здійснює догляд за будинком . Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом виставлення інформації на офіційному веб-сайті судової влади. Відзив на позовну заяву не надав. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] , в судове засідання не з`явився. Про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. В підготовчому судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечував. Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вислухавши осіб, що приймали участь у розгляді справи, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Між сторонами виникли правовідносини із права власності на нерухоме майно. Судом встановлено, що позивач з народження, тобто з 1971 року, фактично проживає в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок належав [PERSON] та [PERSON] , яка є його матір`ю в рівних частинах по частині кожній. [PERSON] померла [INFO] . Її спадкоємцями був її чоловік та його батько [PERSON] , її син [PERSON] (його брат), який відмовився від належної йому частини спадщини на користь батька - [PERSON] , та він - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину. Після смерті [PERSON] (померла в 1998) році спадкоємцем її майна був її син - [PERSON] , який успадкував частину житлового будинку по [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину. За доводами позивача, [PERSON] вже більше 15 років проживає в Російській федерації. Дану частину будинку він хотів подарувати йому, так як повертатись до України не мав наміру і не мав претензій на частину цього будинку, яка йому належить. Коли вони вирішили належним чином оформити частину будинку, що належить [PERSON] , останній зробив довіреність на його дружину, [PERSON] , на те, щоб вона вела справи по оформленню документів на відчуження, а також дарування належної йому частки житлового будинку (довіреність від 2019 року) Довіреність була видана строком на п`ять років, тому вони не поспішали переоформлювати будинок,що підтверджується копією довіреності. Але в зв`язку з військовою агресією Російської Федерації дія цієї довіреності припинена і він юридично не може оформити частину будинку на себе. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.321,328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Факт відкритого безперервного та добросовісного користування позивачем зазначеним вище будинком підтверджується показаннями свідків [PERSON] , і [PERSON] Так свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснив, що він проживає по сусідству з позивачем. Вона добре знає позивача та товаришує з ним. Позивач з народження живе в будинку по в ул. [PERSON] , раніше жив з батьками, на даний час залишився живим один батько. Позивач доглядає за будинком, ремонтував дах. Замінив вікна та двері. Будинок доглянутий. Відповідач за справою в будинку не проживає. Один раз приїздив до позивача, але в гості, не з метою жити в будинку. Свідок [PERSON] ,. в судовому засіданні пояснила, що вона з 2007 року проживає поряд з позивачем. Позивач все робить вбудинку, тримає його в належному стані. Вона бачила, відповідача, який приїздив в гості до позивача, навіть трішки спілкувалась з ним, останній їй говорив, що має намір переоформити свою частку в будинку на позивача. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п. 9 Постанови). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю, (п. 11 Постанови) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 4, 5 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади, (п. 13 Постанови) Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") (п. 14 Постанови). Враховуючи, що позивач [PERSON] , більше десяти років відкрито, безперервно володіє житловим будинком [ADDRESS] в цілому . Позивач добросовісно заволодів часткою відповідача у зазначеному домоволодінні оскільки батько позивача та відповідач мають ідеальні частки в цьому будинку, але будинок не розділений в натурі на дві половини і позивач та його родина користується даним будинком в цілому. Позивач володіє часткою відповідача у даному довомолодінні відкрито, здійснює поточний ремонт та догляд будинку в цілому. Дане володіння позивача зазначеним вище будинком в цілому відоме як посадовим особам міської ради, так і сусідам та іншим особам. І будь-які особи не оспорюють володіння позивача даним майном. Володіння позивача зазначеною частиною вищевказаного будинку є непреривним, так як позивач не покидав зазначене домоволодіння протягом всього цього часу, починаючи з 1971 року. Крім того відповідач сам намагався відчужити належну йому частину в будинку позивачеві, але з об`єктивних причин не зміг цього зробити, відповідно наявні всі правові підстави для визнання за ним в судовому порядку права власності на належну відповідачеві частку в житловому будинку за набувальною давністю. На підставі чого суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають покладенню на позивача.

Outcome: approved