Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-22 00:00:00

У червні 2023 року позивач звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним. В обгрунтування позову зазначила, що у період з 05.02.2008 по 13.06.2008 нею було позичено у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 24 200 доларів США. Однак відповідач своїх зобов`язань в обумовлені у розписках строки не виконав, грошові кошти позивачу не повернув, у зв`язку з чим вона була змушена звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договорами позики. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.05.2013 у справі № 756/616/13-ц з [PERSON] на її користь стягнуто грошові кошти за договорами позики від 05.02.2008, 01.04.2008 та 13.06.2008 у розмірі 24 200,00 доларів США, що за офіційним курсом на день ухвалення рішення становило 193 358,00 грн; три проценти річних від простроченої суми у розмірі 11 679,45 грн., а всього 205 037,45 грн; судові витрати у розмірі 2 050,37 грн. 16.11.2013 між нею та [PERSON] був укладений договір про розстрочку виконання грошових зобов`язань, згідно з яким відповідач зобов`язався повернути грошові кошти у розмірі 24 200,00 доларів США до 31.12.2017. [PERSON] боргові зобов`язання виконав частково, повернувши позивачу у строк до 01.08.2017 борг у розмірі 11 709,77 доларів США, після чого припинив погашати борг. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.07.2022, яке набрало законної сили 16.02.2023, з [PERSON] на користь позивача стягнуто грошові кошти за договором від 16.11.2013 у розмірі 12 841,43 доларів США; три проценти річних у розмірі 1 155,73 доларів США за користування грошовими коштами; витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 510,00 грн. Одночасно з цим, у липні 2022 року [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з заявою про скасування заходів забезпечення позову у справі № 756/616/13-ц у зв`язку з повним виконанням ним рішення суду від 21.05.2013. Таким чином, [PERSON] , усвідомлюючи існування боргу та укладеного договору від 16.11.2013 про розстрочку виконання грошових зобов`язань за договорами позики від 05.02.2008, 01.04.2008 та 13.06.2008, після ухвалення Оболонським районним судом м. Києва рішення від 21.07.2022 та усвідомлюючи наслідки його примусового виконання, звернувся до суду з заявою про скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 01.09.2022 заява [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову задоволена; скасований арешт рухомого майна, що належить [PERSON] , а саме транспортного засобу марки MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., номер шасі (кузова) [NUMBER] , д.н.з [NUMBER] , накладений ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12.07.2013 у цивільній справі № 756/616/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. У подальшому вказаний автомобіль [PERSON] продав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2022 № 7296/22/1/042179. Станом на час звернення до суду з даним позовом рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21.07.2022 не виконане. Позивач вважає, що вказаний правочин є фіктивним та таким, що має на меті виключно ухилення відповідача [PERSON] від виконання вказаного рішення Оболонського районного суду м. Києва. Фіктивність укладеного між [PERSON] та [PERSON] правочину підтверджується тим, що після укладення договору купівлі-продажу [PERSON] продовжив користуватися автомобілем. З огляду на ті обставини, що оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля укладений 15.11.2022, тобто у період настання у відповідача зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором (позивачем) за судовим рішенням, транспортний засіб продовжує перебувати у користуванні [PERSON] (попереднього власника), у [PERSON] відсутнє нерухоме майно, за рахунок якого він може виконати свої зобов`язання з повернення грошових коштів, позивач вважає, що є усі підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу марки MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., номер шасі (кузова) [NUMBER] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] 15.11.2022 за № 7296/22/1/042179. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15.06.2023 заяву [PERSON] про забезпечення позову залишено без задоволення. Ухвалою судді від 26.06.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25.07.2023 заяву [PERSON] про забезпечення позову залишено без задоволення. 04.08.2023 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне. Зазначив, що оспорюваний позивачем правочин не є фіктивним, укладений та посвідчений відповідно до чинного законодавства, відповідає внутрішній волі його сторін, не містить прихованої мети збуту та не порушує прав третіх осіб. Скасування оспорюваного правочину не покращить становище цивільно-правових відносин [PERSON] та [PERSON] , а навпаки погіршить становище власника транспортного засобу, який має утримувати рухоме майно, що вже потребує капітального ремонту, заміни автозапчастин, оскільки автомобіль експлуатується з 2007 року і має технічну несправність кузова, агрегату, корозію кузова, що потребує значних витрат. На момент вчинення оспорюваного правочину 15.11.2022 автомобіль не перебував під арештом, проданий [PERSON] за 50 000,00 грн. та переданий у його користування, перехід права власності на автомобіль від [PERSON] до [PERSON] відбувся одразу після підписання договору купівлі-продажу. На час продажу автомобіля заходи забезпечення позову [PERSON] у справі № 756/616/13-ц було скасовано ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 01.09.2022. Окрім того, відповідач має постійну роботу та дохід, є платоспроможним, у власності має частку квартири [ADDRESS] , на яку накладений арешт за заявою стягувача [PERSON] з примусового виконання судового рішення, а отже автомобіль MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., не був єдиними його майном як боржника, за рахунок якого можуть бути задоволені майнові вимоги позивача. 08.11.2013 [PERSON] (стягувач у виконавчому провадженні № [NUMBER]) звернулася до ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві з заявою про повне виконання ним рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21.05.2013, у зв`язку з чим державним виконавцем було знято арешт з усього його майна, зокрема, автомобіля MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., а через десять років [PERSON] змінила свою позицію з метою збагатитися за його рахунок через зростання курсу долара. Враховуючи, що відчуження автомобіля відбулося у законний спосіб, правочин не є фіктивним, прав третіх осіб не порушує, відповідач просив відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 08.09.2023 заяву [PERSON] про забезпечення позову залишено без задоволення. 23.10.2023 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Білас Л.В., до суду подані письмові пояснення, у яких представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову з підстав, аналогічних тим, що викладені у відзиві відповідачем [PERSON] 27.11.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] , у якому останній заперечував проти заявлених позовних вимог з наступних підстав. Зазначив, що укладений між ним та [PERSON] 15.11.2022 договір № 7296/22/1/042179 купівлі-продажу автомобіля MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., не є фіктивним, спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, є реальним оплатним договором, відповідно до якого він є добросовісним набувачем автомобіля. При укладенні договору були відсутні будь-які обтяження щодо автомобіля MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в, як то арешт, застава. Також зазначив, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту, оскільки навіть у разі задоволення позову судове рішення неможливо буде реально виконати, оскільки він є добросовісним набувачем майна. Жодних доказів щодо фіктивності оспорюваного договору позивачем не надано. В результаті обрання позивачем вказаного способу захисту в неї відсутня можливість витребування автомобіля та визнання за нею права власності на автомобіль. Крім того, такий спосіб захисту, як визнання оспорюваного договору фіктивним, може бути використаний позивачем не з метою відновлення її права на стягнення коштів для виконання інших зобов`язань, а з метою невиправданого збагачення, якщо, наприклад, ринкова ціна на автомобіль збільшилася, в тому числі завдяки його поліпшенню покупцем. Такі несправедливі наслідки можуть настати через невідповідність зазначеного способу захисту суті порушення права. Ухвалою від 31.01.2024 витребувано з Територіального сервісного центру № 3243 Регіонального сервісного центру в Київській області Головного сервісного центру МВС належним чином посвідчену копію договору купівлі-продажу транспортного засобу Mitsubishi Lancer 2007 року випуску, сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , від 15.11.2022 № 7296/22/1/042179, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23.04.2024 заяву позивача [PERSON] про уточнення позовних вимог (про зміну предмету позову) від 07.09.2023 повернуто позивачу. Клопотання представника відповідача Білас Л.В. про зупинення провадження у справі №756/7246/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним до набрання законної сили ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 14.02.2024 у справі № 756/170/21 (провадження № 8/756/1/24) за заявою [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Оболонського районного суду м.Києва від 21.07.2022 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу залишено без задоволення. Ухвалою суду від 23.04.2024, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Білас Л.В., у судове засідання надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності відповідача, за наявними матеріалами справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив розглядати справу за його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.05.2013 у справі № 756/616/13-ц з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто грошові кошти за договорами позики від 05.02.2008, 01.04.2008 та 13.06.2008 (копії відповідних розписок також наявні у матеріалах справи) у розмірі 24 200 доларів США, що за офіційним курсом на день ухвалення рішення становило 193 358,00 грн; три проценти річних від простроченої суми у розмірі 11 679,45 грн., а всього 205 037,45 грн; судові витрати у розмірі 2 050,37 грн. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21.05.2013 з метою забезпечення позову [PERSON] був накладений арешт на майно [PERSON] , а саме: автомобіль марки MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., номер шасі (кузова) [NUMBER] , д.н.з [NUMBER] . На виконання вказаного рішення Оболонським районним судом м. Києва 12.07.2013 був виданий виконавчий лист, який був пред`явлений [PERSON] до примусового виконання до ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві та було відкрите виконавче провадження № [NUMBER], за яким стягувачем є [PERSON] , боржником - [PERSON] . Як убачається з постанови головного державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Ченківського О.О. від 08.11.2013, винесеної в рамках ВП № [NUMBER], стягувач [PERSON] 08.11.2013 звернулася до ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві з заявою за вх. № 14079, у якій зазначила про повне виконання боржником [PERSON] рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21.05.2013 у справі № 756/616/13-ц, у зв`язку з чим вказаною постановою головним державним виконавцем знято арешт з усього майна боржника [PERSON] , накладеного постановою ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 16.07.2013; знято з розшуку автомобіль MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., номер шасі (кузова) [NUMBER] , д.н.з [NUMBER] , оголошений постановою ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 09.10.2013. 16.11.2013 між [PERSON] та [PERSON] було підписано договір про розстрочку виконання грошових зобов`язань, згідно з яким [PERSON] зобов`язався повернути 24 200 доларів США, що в еквіваленті до гривні станом на 2013 рік становить 193 438,00 грн. у строк до 31.12.2017. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.07.2022 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто грошові кошти за договором від 16.11.2013 у розмірі 12 841,43 доларів США; три проценти річних у розмірі 1 155,73 доларів США за користування грошовими коштами; витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 510,00 грн. При цьому, суд дійшов висновку про те, що посилання відповідача [PERSON] на те, що ним було виконано зобов`язання за договором про розстрочку виконання грошових зобов`язань від 16.11.2013, оскільки сплачено 202 500,00 грн. до 01.08.2017, є наміром уникнути відповідальності за виконання грошового зобов`язання і не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що кошти надані у борг позивачем відповідачу саме у доларах США і, незважаючи на часткове повернення боргу, вся сума коштів останнім не повернута, сторони не погоджували між собою зміну умов договору, прощення частини боргу тощо. У вказаному рішенні суд визначив, що стягненню з відповідача підлягають грошові кошти саме у доларах США, що не є виходом за межі заявлених у справі позовних вимог, а спрямовані на ефективний захист прав позивача і гарантування повернення їй за судовим рішення запозичених коштів в повному обсязі, незалежно від того коли саме та за яким курсом валют це відбуватиметься. Постановою Київського апеляційного суду від 16.02.2023 рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21.07.2022 залишено без змін. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З метою виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21.07.2022, яке набрало законної сили 16.02.2023, бу виданий виконавчий лист 12.04.2023, який [PERSON] пред`явлений до примусового виконання до Оболонського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Постановою державного виконавця Оболонського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Близнюка В.О. від 08.05.2023 відкрито виконавче провадження № 71570271. Станом на час розгляду даної справи рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21.07.2022 не виконане. Як убачається з ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 01.09.2022 у липні 2022 року [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з заявою про скасування заходів забезпечення позову у справі № 756/616/13-ц у зв`язку з повним виконанням ним рішення суду від 21.05.2013. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 01.09.2022 заяву [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову задоволено; скасовано арешт рухомого майна, що належить [PERSON] , а саме транспортного засобу марки MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., номер шасі (кузова) [NUMBER] , д.н.з [NUMBER] , накладений ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12.07.2013 у цивільній справі № 756/616/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. [PERSON] приймала участь у судовому засіданні під час розгляду Оболонським районним судом м. Києва заяви [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову, у встановлений законом строк ухвалу від 01.09.2022 в апеляційному порядку не оскаржувала. 12.11.2022 між ТОВ «СА ДРАЙВ» (комісіонером) та [PERSON] (комітентом) укладений договір комісії № 7296/22/1/042179, за якими комісіонер зобов`язався за комісійну плату за рахунок комітента від свого імені продати автомобіль MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., номер шасі (кузова) [NUMBER] , д.н.з [NUMBER] , за ціною 50 000,00 грн. Перед укладенням договору комісії проведено огляд технічного стану автомобіля та визначено ціну продажу, що підтверджується Актом технічного стану транспортного засобу та його складової частини від 12.11.2022; інформаційною карткою транспортного засобу. 15.11.2022 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7296/22/1/042179, укладеного між ТОВ «СА ДРАЙВ» від імені [PERSON] та [PERSON] , останній набув у власність автомобіль MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., номер шасі (кузова) [NUMBER] , д.н.з [NUMBER] ; ціна продажу - 50 000,00 грн. Вказане також підтверджується Актом огляду реалізованого транспортного засобу від 15.11.2022, підписаного представником продавця та покупцем за договором № 7296/22/1/042179 від 15.11.2022. 16.11.2022 транспортний засіб MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., був перереєстрований за [PERSON] на підставі договору № 7296/22/1/042179 від 15.11.2022, що підтверджується інформаційним листом ТСЦ № 3243 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області від 31.03.2023 за вих. № 31/10/3243-440. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16). Обгрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] , відчужуючи належне йому майно, знав про існування заборгованості перед позивачем і розумів ризики стягнення з нього під час примусового виконання рішення суду від 21.07.2022 боргу, тому міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання рішення суду шляхом звернення стягнення на належний йому автомобіль MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в. Вчинення [PERSON] вказаних дій та відстуність будь-якого іншого майна у боржника призвело до неможливості повернення боргу позивачу як кредитору за рахунок спірного рухомого майна, а отже, такі дії свідчать про зловживанням правом на укладення відповідного договору та розпорядження власністю, що завдає шкоди позивачу, як кредитору. Крім того, укладений відповідачами правочин, на думку позивача, є фіктивним, оскільки автомобіль залишився у фактичному володінні та користуванні відповідача [PERSON] , а укладення оспорюваного договору купівлі-продажу мало на меті виключно ухилення від виконання [PERSON] судового рішення про стягнення з нього грошових коштів на користь позивача. За викладених обставин позивач вважає, що відповідачами укладено фраудаторний правочин, який є недійсним на підставі ст. 234 ЦК України як фіктивний, а також в силу ст. ст. 3, 13 ЦК України, як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17; від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц). При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, на яку також посилається позивач, обгрунтовуючи заявлені вимоги, зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17, висновки якої позивач також застосовує до спірних правовідносин, вказано, що «цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)». Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Договір, який позивач просить визнати недійсним як фраудаторний, є оплатним. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (вказані висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18; від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17). У своїй постанові від 14 серпня 2024 року у справі № 504/112/22 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зауважив, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України). Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. До того ж, Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Отже, позивач, заявляючи вимогу про визнання укладеного відповідачами договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, одночасно посилається на те, що такий договір є фіктивним, оскільки фактично не відбувся перехід права власності на рухоме майно від [PERSON] до [PERSON] і автомобіль залишився у користуванні [PERSON] , а також на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу є таким, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Надаючи оцінку твердженням позивача про фіктивність договору купівлю-продажу транспортного засобу від 15.11.2022 суд дійшов висновку про те, що матеріали справи не містять наданих позивачем доказів вчинення фіктивного правочину з обох сторін та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору купівлі-продажу без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися. Про реальність настання правових наслідків правочину свідчить укладання правочину за посередництва комісіонера - ТОВ «СА ДРАЙВ», за послуги якого [PERSON] сплачено комісійну плату, що не спростовано позивачем, а також те, що одразу після укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7296/22/1/042179 від 15.11.2022 автомобіль MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., 16.11.2022 був перереєстрований за [PERSON] , що підтверджується інформацією територіального сервісного центру МВС № 3243. Відеозаписи від 08.06.2023, що містяться на СD-диску № MEP692WHO7121421 3, наданому позивачем, не доводять більшу вірогідність тверджень позивача про те, що відповідач [PERSON] продовжує користуватися автомобілем після його відчуження [PERSON] , ніж тверджень самого відповідача [PERSON] про те, що він є добросовісним набувачем за спірним договором купівлі-продажу, який придбав у власність автомобіль та перереєстрував його на себе. Існування між відповідачами дружніх чи родинних відносин («пов`язаність вказаних осіб») за умови яких, навіть після укладання оспорюваного правочину та перереєстрації права власності на автомобіль за [PERSON] , [PERSON] продовжував би користуватися цим автомобілем, судом не встановлено та позивачем не доведено. Посилання позивача на те, що оспорюваний правочин укладений для уникнення відповідачем [PERSON] виконання судового рішення про стягнення з нього боргу на користь позивача, а отже вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом, суд також вважає неспроможними з огляду на наступне. Так, на час укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7296/22/1/042179 від 15.11.2022 - автомобіля MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21.07.2022 ще не набрало законної сили. Вказане судове рішення, про ухилення від виконання якого шляхом укладення фраудаторного правочину 15.11.2022 стверджує позивач, набрало законної сили лише 16.02.2023, а виконавче провадження з його примусового виконання було відкрите державним виконавцем Оболонського ВДВС у місті Києві лише 08.05.2023. Таким чином, обов`язку [PERSON] виконати рішення суду, за яким з нього стягнуто заборгованість на користь позивача [PERSON] , станом на час укладення оспорюваного правочину не існувало. Крім того, станом на час укладення договору купівлі-продажу автомобіль під будь-яким обтяженням не перебував, як то: застава, арешт, оскільки арешт, накладений державним виконавцем під час примусового виконання рішення суду від 21.05.2013 у справі № 756/616/13-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] богу за договорами позики був скасований державним виконавцем відповідною постановою 08.11.2013 на підставі заяви стягувача [PERSON] про повне виконання боржником [PERSON] вказаного рішення, а обтяження у вигляді арешту автомобіля MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., накладеного з метою забезпечення позову у цій самій справі ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21.05.2013, було скасовано ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 01.09.2022, яка позивачем не оскаржувалася та набрала законної сили. З огляду на викладені обставини, на переконання суду, відсутні підстави вважати, що сторони договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7296/22/1/042179 від 15.11.2022 «вживали право на зло» з метою унеможливлення звернення стягнення на автомобіль MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., що, у свою чергу, зумовило для позивача настання негативних наслідків. Навіть у ситуації, що склалася, позивачем не доведено і сам факт настання для неї негативних наслідків у вигляді неможливості виконання судового рішення про стягнення на її користь грошових коштів через відчуження відповідачем [PERSON] належного йому автомобіля з огляду на те, що на теперішній час рішення суду про стягнення з відповідача [PERSON] перебуває на примусовому виконанні, під час якого згідно зі ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, зокрема, шляхом звернення стягнення на майно і кошти боржника. Так, з наданих відповідачем [PERSON] доказів судом встановлено, що у власності відповідача перебуває частка квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на жило від 02.11.1995, виданим Державним комунальним управлінням жилового господарства Мінського району м. Києва; відповідач отримує щомісячний дохід, працюючи директором у ТОВ «ІРФА», що підтверджується довідкою від 16.03.2023 № 0И00-000004. Тож навіть після відчуження автомобіля MІTSUBISHI LANCER, 2007 р.в., [PERSON] у [PERSON] , як боржника, наявне інше майно (доходи), за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором [PERSON] за рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.07.2022. Протилежного позивачем не доведено. Таким чином, враховуючи усі обставини справи та надані сторонами докази, відсутні підстави вважати, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7296/22/1/042179 від 15.11.2022, є фраудаторним правочином. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами фіктивність укладеного відповідачами правочину, а також те, що він був укладений з метою ухилення від виконання судового рішення про стягнення з боргу на користь позивача, а отже усупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом. За вказаних обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Інші доводи сторін не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати позивача по сплаті судового збору суд покладає на позивача.

Outcome: dismissed