Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

Відповідач у підготовче судове засідання не явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував. Позивач у підготовче судове засідання не явилась, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, на задоволенні позову наполягала. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Ухвалою суду від 12.11.2024р. було відкрите провадження по справі та призначене підготовче судове засідання 12.12.2024р. о 09 год. 00 хвл. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що у березні 2023 року між позивачем та відповідачем, було досягнуто згоди щодо купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та земельних ділянок виділених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,91 га, 1,66 га., 0,52 га., 0,52 га. за ціною 200 000 грн. Після того, як сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, відповідач передав позивачу ключі від будинку, розрахункові документи по сплаті комунальних платежів та документи на земельні ділянки. Позивач в свою чергу, розрахувався з ним у повному обсязі, що підтверджує відповідна розписка. На виконання домовленості 06.03.2024р. сторони уклали відповідний письмовій договір. На момент укладення договору купівлі - продажу нерухомого майна сторони не мали можливості посвідчити договір нотаріально, але домовилися, що згодом посвідчать його. З метою нотаріального оформлення правочину позивач неодноразово зверталась до відповідача, однак від посвідчення договору він ухиляється, мотивуючи свою поведінку нестачею вільного часу, матеріальними труднощами та іншим. Пізніше, при зустрічі, відповідач пояснив, що посвідчити угоду в нотаріальному порядку неможливо, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу (06.03.2024р.) він не значився зареєстрованим власником всього майна. Так, відповідач зазначив що [PERSON] , після смерті матері [PERSON] , яка настала [INFO] прийняв в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України у порядку спадкування право власності на житловий будинок, оскільки постійно проживав із померлою на час відкриття спадщини, що підтверджується відміткою у будинковій книзі. [INFO] помер [PERSON] , якому за життя належав житловий будинок та земельні ділянки, залишив заповіт на ім`я відповідача, яким заповів йому все своє майно. Таким чином, по теперішній час відповідач належним чином спадщину не оформив. Позивачу не було відомо про ці обставини, оскільки особисто відповідач запевнив, що усі питання вирішить та оформлять правочин. Таким чином, на момент оформлення сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна відповідач (продавець) не мав на це право. Враховуючи вищенаведене, позивач була вимушена звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: [PERSON] передані гроші , а позивачу об`єкти нерухомості. Відповідач жодного разу не висунув вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна, не заперечував проти визнання права власності за позивачем. Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388\~цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:\~було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;\~було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;\~вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.\~ Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Так, позивач набула право власності на житловий будинок із надвірним спорудами [ADDRESS] та земельні ділянки, в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши об`єкти нерухомості у відповідача, яке він фактично не мав права відчужувати. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем, як за добросовісним набувачем, право власності на нерухоме майно.

Outcome: approved