Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно її співмешканця [PERSON] , [INFO] , мотивуючи її тим, що вона проживає зі своїм співмешканцем [PERSON] . Під час спільного проживання він зловживає алкогольними напоями, висловлюється нецензурною лайкою, завдає тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим заявниця декілька разів викликала поліцію, відносно співмешканця складалися адміністративні протоколи за домашнє насильство, та виносились термінові заборонні приписи, але він їх порушує. [PERSON] офіційно ніде не працює, зловживає алкогольними напоями, не залишає її у спокої, весь час переслідує, не дає спокійно жити та на власний розсуд розпоряджатися належним їй майном. Ситуація погіршилася протягом останніх місяців, сумісно проживати стало нестерпним, співмешканець щодня застосовує до неї фізичне насильство та спричиняє тілесні ушкодження. Посилаючись на викладене, заявниця просить видати обмежувальний припис відносно [PERSON] на строк 6 місяців, визначивши наступні тимчасові обмеження: заборонити перебувати в місці проживання (перебування) заявниці, вести листування, телефонні розмови із нею\~ або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через інших осіб та наближатися на 50 м до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування [PERSON] . Заявниця в судове засідання не з`явилася, просила розглянути справу без її участі, про що зазначила в заяві (а.с.6). Заінтересована особа [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи , в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до абз.2 ч.1 ст.350-5 ЦПК України неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Враховуючи обмежені строки розгляду справи, належне повідомлення учасників справи про розгляд справи та те, що їх неявка не перешкоджає розгляду заяви, суд дійшов висновку про можливість розгляду заяви за відсутності [PERSON] . Відповідно до положення ч.2 ст.247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши наявні в справі докази, приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , що вбачається з витягу\~ реєстру територіальної громади (а.с.9). В справі маються копії паспортів заявника та заінтересованої особи (а.с. 7-8). Згідно із ст.1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом стосовно кривдника є встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи, а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Відповідно до п.5 ч.2 ст.3 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб, зокрема, осіб, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти. Згідно з п.2 ч.1 ст.24 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: обмежувальний припис стосовно кривдника. З п.1 ч.1, 2-3 ст.26 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають постраждала особа або її представник. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). У відповідності до п.9 ч.1 ст.1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно із ч.1,2 ст.350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна\~ довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім\~\~ випадків, встановлених цим Кодексом. Учасникам судового розгляду, зокрема заявнику, надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їй законом, в тому числі надати докази. На заявника покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав заяви довести в суді ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Тобто, відповідно до вимог ст.12, 13 ЦПК України заявник повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 78-80 ЦПК України, зазначені нею обставини. Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Заявником не надано суду доказів, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Обставини, на які посилається заявник, мають бути доведені не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних\~ свобод. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно\~\~ подати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.У клопотанні серед іншого повинно бути зазначено:який доказ витребовується, вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. Заявником не виконано вимоги ч. 1 , 2 ст. 84 ЦПК України. Частиною 4 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed