Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. [PERSON] та\~ [PERSON] звернулися до суду із позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовано тим, що житлова квартира [ADDRESS] належить [PERSON] в розмірі 1/7 частки на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, р. №1-701, виданого Першою Дрогобицькою державною нотаріальною конторою від 22.03.2007, та [PERSON] в розмірі 2/7 частки на підставі Договору купівлі-продажу, р.№ 1346, виданого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Стадник Г.І. від 02.12.2019; 3/7 частки на підставі Договору дарування, р.№1003, виданого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Стадник Г.І. від 26.08.2019 та 1/7 частки на підставі Свідоцтва про право власності, б/н, виданого Дрогобицьким міським бюро з приватизації державного житлового фонду від 22.12.1998 та Договору про поділ нерухомого майна, р.№1002, виданого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Стадник Г.І. від 26.08.2019. В цій квартирі зареєстрований, але не проживає понад 10 років [PERSON] , [INFO] . Факт реєстрації відповідача у квартирі створює позивачам перешкоди в реалізації права власності на належну їм квартиру в частині розпорядження та користування. Також це спричиняє їм матеріальні збитки, оскільки [PERSON] зареєстрований і для оплати послуг з вивезення сміття враховується факт його реєстрації, а при призначенні державної субсидії на комунальні послуги враховуються його доходи, хоча участі в оплаті послуг останні не приймає. Відтак вони змушені звертатись до суду із даним позовом, у якому обрали спосіб захисту визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідач у запропонований судом строк та порядку відзиву на позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до нього про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не подав. Заяви та клопотання учасників справи. 16.12.2024 за через канцелярію суду надійшла заява від представника позивачів - адвоката Гирича О.В. про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, просить проводити у їх відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задоволити. Інших заяв чи клопотань від учасників цієї справи до суду не надходило. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Коваля Р.Г. від 19.11.2024, після отримання інформації про зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування) відповідача, який у цьому позові не має статусу підприємця, вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) учасників справи. Визначено місце, дату та час судового засідання у справі приміщення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області за адресою: м. Дрогобич, вул. Лесі Українки, буд. 32, 16.12.2024 о 11 год.50 хв. Учасники справи належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час судового засідання по їх справі щодо її розгляду по суті, про що у справі наявні відповідні письмові підтвердження цьому. Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У своєму рішенні у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява №20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський Суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергу, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав [PERSON] , [PERSON] за пред`явленими позовними вимогами житлового характеру, встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із зазначенням відповідних доказів. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/7 частки житлової квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, р. №1-701, виданого Першою Дрогобицькою державною нотаріальною конторою від 22.03.2007, а [PERSON] є власником 2/7 часток вищевказаної квартири на підставі Договору купівлі-продажу, р.№ 1346, виданого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Стадник Г.І. від 02.12.2019; 3/7 часток квартири на підставі Договору дарування, р.№1003, виданого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Стадник Г.І. від 26.08.2019 та 1/7 частки квартири на підставі Свідоцтва про право власності, б/н, виданого Дрогобицьким міським бюро з приватизації державного житлового фонду від 22.12.1998 та Договору про поділ нерухомого майна, р.№1002, виданого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Стадник Г.І. від 26.08.2019 В цій квартирі зареєстрований, але не проживає [PERSON] , [INFO] вже понад 10 років Дана обставина стверджується Актом №203 від 20.05.2024, який виданий КП «Управитель «ЖЕО» Дрогобицької міської ради Львівської області. Згідно Будинкової книги в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Факт реєстрації відповідача у квартирі створює перешкоди в реалізації права власності на належну позивачам квартиру в частині розпорядження та користування. Також це спричиняє їм матеріальні збитки, оскільки [PERSON] зареєстрований і для оплати послуг з вивезення сміття враховується факт його реєстрації, а при призначенні державної субсидії на комунальні послуги враховуються його доходи, хоча участі в оплаті послуг останні не приймає. Норми та джерела права, котрі застосовує суд при ухваленні даного рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Про зазначене також йдеться у ст. ст. 316, 317, 319 та 321 ЦК України, згідно з якими правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 16, 386, 387 та 391 вказаного Кодексу власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, або якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, на міжнародному рівні гарантує кожній особі, зокрема й право на повагу до її житла, насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла, не інакше ніж це встановлено у національному законі. Вказане положення Європейської конвенції покладає зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі PowellandRayner v. The U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, зокрема на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U. K. від 24.11.1986). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання органів державної влади у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання органів державної влади здійснюється згідно із законом і є необхідне в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Висновок суду за результатами розгляду справи. Оскільки відповідач, який не є власником житлової квартири [ADDRESS] , не проживає у такому житлі понад один рік, то його право користування житловим приміщенням у згаданому вище будинку слід вважати припиненим, а його самого слід визнати такими, що втратив право користування цим житловим приміщенням. У свою чергу, припинення права користування відповідача житловим приміщенням у згаданому житловому будинку надасть можливість усунути позивачам перешкоди вільно ним користуватись та розпоряджатись, зокрема й звернутись за отриманням пільг по оплаті житлово-комунальних послуг, а також скористатись іншими можливостями як власників об`єкта нерухомого майна, пов`язаного з його використанням та розпорядженням, що у повній мірі буде справедливим по відношенню до останніх. Відтак, позовні вимоги підлягають до задоволення. Щодо розподілу судових витрат у справі. Розподіл судових витрат у справі, котрі полягають у сплаті позивачем судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою немайнового характеру у розмірі 1211 грн., 20 коп., слід здійснити у порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, зокрема в силу ухвалення заочного рішення на користь позивача, покласти на відповідача. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: approved