Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON] , мотивуючи вимоги тим, що з 2014 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, і вона з ним та її дорослим сином разом проживали в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка на той час належала їй на праві особистої приватної власності. 21 грудня 2018 року сторони зареєстрували шлюб, який був розірваний 11 червня 2024 року. Під час перебування у шлюбу позивачка з відповідачем вирішили купити квартиру, щоб мати можливість проживати окремо від сина позивачки. Для покупки спільної квартири вона змушена була продати належну їй на праві приватної власності квартиру по [ADDRESS] , яку отримала у спадщину після смерті свого батька. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 18 січня 2019 року, укладеного нотаріально, вони з відповідачем купили в рівних частках - по 1/2 частині кожному - двокімнатну квартиру жилою площею 29,5 кв.м за адресою: [ADDRESS] , до якої вселилися і стали проживати однією сім`єю. Хоча право власності на нерухоме майно було зареєстроване за ними в рівних частках, в покупку даної квартири нею було вкладено на 1000 доларів США більше, ніж вклав відповідач. Право власності на 1/2 частину спірної квартири підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 січня 2019 року. З технічного паспорту на спірну квартиру вбачається, що вона складається з 2-х ізольованих жилих кімнат площею відповідно 17,2 кв.м з лоджією та 12,3 кв.м з лоджією, кухні - 8,1 кв.м, коридору - 7,7, кв.м, ванної кімнати - 2,6 кв.м, туалету - 1,0 кв.м. Житлова площа квартири становить 29,5 кв.м, загальна площа - 52,7 кв.м. З довідки управління «ЦНАП у м.Суми» СМР від 15 серпня 2024 року вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані 2 особи - вона та відповідач, але з вини останнього вона зараз не проживає в своїй квартирі, бо відповідач чинить їй перешкоди в користуванні та проживанні в житловому приміщенні. Ще під час перебування у шлюбі між позивачкою та відповідачем стали виникати постійні сварки, під час яких відповідач, будучи в нетверезому стані, став застосовувати до неї фізичне насильство та грубу силу, тому вона постійно хвилювалася за своє життя та здоров`я, боялася його погроз. Оскільки їхнє спільне життя не складалося, то вона запропонувала відповідачу розірвати шлюб через органи РАЦС і продати квартиру, яка була куплена для проживання їх сім`ї і належить їм на праві спільної часткової власності, щоб кожен міг придбати окреме житло, бо іншого житла в м.Суми у неї немає. Але відповідач відмовився від її пропозиції і залишати спірну квартиру не захотів. Щоб запобігти домашньому насильству, позивачка в вересні 2023 року змушена була піти з квартири і тимчасово стала проживати в квартирі її сина, сподіваючись домовитися з відповідачем щодо продажу спірної квартири, оскільки зрозуміла, що їхня сім`я повністю розпалася і перебувати з ним у шлюбі вона не бажає. При цьому, вона мала постійний доступ до своєї квартири, приходила туди, коли відповідача не було вдома. В цій квартирі знаходиться все майно, яке належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, оскільки воно було придбано під час шлюбу, за спільні сумісні кошти подружжя. Ще до розірвання шлюбу, а саме в травні 2024 року, позивачка довідалася, що відповідач без її згоди та її повідомлення, незаконно замінив один замок у вхідних дверях квартири, тим самим позбавивши її права володіння та користування власністю. Надати їй ключі від нового замка він категорично відмовився, тому вона не має можливості проживати в своїй квартирі та користуватися нею за призначенням. Відповідач заявив, що вона може приходити до квартири тільки тоді, коли він вдома, а в інший час їй нічого робити в квартирі. Такі дії відповідача є незаконними, оскільки він фактично позбавив її права власності на квартиру, яке є непорушним, згідно ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України. 15 травня 2024 року, приблизно о 8-00 год. ранку, вона прийшла до своєї квартири, але потрапити до неї не змогла, бо відповідач не відкрив їй двері, а ключі не підійшли до замка, який він замінив без її згоди. Працівники поліції, які прибули на її виклик, не змогли допомогти їй, оскільки відповідача не було вдома. Отже, з вини відповідача вона не проживає в спірній квартирі протягом тривалого часу і вирішити цей спір в добровільному порядку неможливо, тому вона змушена звертатися до суду з позовом про вселення до квартири. Щоб після її вселення до квартири між нею та відповідачем, як співвласниками житлового приміщення, не виникало спорів відносно користування спірною квартирою після розірвання шлюбу, вона бажає в судовому порядку визначити порядок користування даною квартирою, бо домовитися в добровільному порядку з відповідачем неможливо, бо її права та інтереси його не хвилюють. Маючи рівне право власності на дане житлове приміщення - по 1/2 частині квартири, вона та відповідач мають право на володіння та користування жилою площею в розмірі по 14,75 кв.м, оскільки спірна квартира має жилу площу 29,5 кв.м та складається з 2-х ізольованих жилих кімнат площею відповідно 17,2 кв.м з лоджією та 12,3 кв.м з лоджією. Враховуючи, що вона має право користуватися жилою площею в квартирі в розмірі 14,75 кв.м, то не заперечує, щоб їй в користування була виділена жила кімната площею 12,3 кв.м з лоджією, а в користування відповідача - жила кімната площею 17,2 кв.м з лоджією. Інші приміщення в квартирі: кухню площею 8,1 кв.м, коридор - 7,7, кв.м, ванну кімнату - 2,6 кв.м, туалет - 1,0 кв.м - залишити в їхньому спільному користуванні. Оскільки дана квартира не підлягає реальному поділу між співвласниками, а також немає можливості виділити в натурі частки співвласників, то бажає в судовому порядку визначити порядок її користування, щоб мати можливість укласти окремі особові рахунки по оплаті за квартиру та комунальні послуги. В зв`язку з тим, що вона має право власності на 1/2 частину спірної квартири, то у її володіння та користування має бути виділена частка, яка відповідає її частці у спільному майні. Відповідач не погодиться на підписання в нотаріальному порядку договору про порядок володіння та користування спільним майном, відповідно до часток кожного із співвласників, тому спір між ними підлягає розгляду в судовому порядку. Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просить суд ухвалити рішення, яким вселити її в квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; встановити порядок користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та виділити позивачці у користування жилу кімнату площею 12,3 кв.м з лоджією, відповідачу виділити у користування жилу кімнату площею 17,2 кв.м з лоджією; підсобні приміщення в квартирі - кухню площею 8,1 кв.м, коридор площею 7,7 кв.м, ванну кімнату площею 2,6 кв.м, туалет площею 1.0 кв.м - залишити в загальному користуванні сторін. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 13 вересня 2024 року відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 10 грудня 2024 року, о 13 год. 00 хв. з повідомленням учасників справи. В підготовче судове засідання сторони не з`явилися, від них надійшли письмові заяви, в яких просять слухати справу в їх відсутність, позивачка заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, відповідач визнає в повному обсязі. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Під час судового розгляду встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить сторонам на праві приватної власності в рівних частках по кожному, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 18 січня 2019 року, що посвідчений приватним нотаріусом Арєшиною О.М., реєстровий номер № 210 (а.с.7), а також копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8). Квартира за адресою: [ADDRESS] складається з двох жилих кімнат площею відповідно 17,2 кв.м з лоджією та 12,3 кв.м з лоджією, кухні - 8,1 кв.м, коридору - 7,7, кв.м, ванної кімнати - 2,6 кв.м, туалету - 1,0 кв.м, що підтверджується копією технічного паспорту (а.с. 9-10). [PERSON] разом з відповідачем [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради від 15 серпня 2024 року, зокрема позивачка зареєстрована проживаючою за вказаною адресою з 19 жовтня 2021 року (а.с.11). З 21 грудня 2018 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , місце реєстрації Сумський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 168 (а.с.5). 11 червня 2024 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , актовий запис № 82 (а.с.6). З копії повідомлення Головного Управління Національної поліції в Сумській області від 23 серпня 2024 року вбачається, що на запит адвоката Гаврилюк Н.М. від 16 серпня 2024 року, [PERSON] проінформована про те, що о 07.41 год. 15 травня 2024 року через лінію «102» до чергової частини ВМ Сумського РУП ГУНП в Сумській області надійшло повідомлення [PERSON] про те, що цього дня її чоловік [PERSON] , з яким вона перебуває в стадії розлучення, змінив замки та не допускає [PERSON] до квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказане повідомлення зареєстровано до ЄО Сумського РУП від 15 травня 2024 року за № 26349 та реагування на нього здійснювали поліцейські Управління патрульної поліції в Сумській області, які по прибуттю на місце пригоди у присутності сусідки [PERSON] (повні анкетні дані відсутні) зафіксували факт відсутності у [PERSON] доступу до спільного помешкання, при цьому її чоловік [PERSON] , на момент виклику поліції, на місці події був відсутній. За даним фактом відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносилися, адміністративні матеріали не складалися (а.с.12). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Відповідно до ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. \~ Суд вважає, що є підстави для задоволення вимог позивачки щодо вселення та встановлення порядку користування квартирою, оскільки встановлення порядку користування квартирою шляхом виділення сторонам окремих кімнат, за вказаним варіантом та залишення підсобних приміщень в загальному користуванні, не суперечить вимогам закону та відповідає інтересам сторін. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про вселення та встановлення порядку користування квартирою Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved