Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 2893, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. 22 квітня 2010 року. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що виконавчий напис не підлягає виконанню, оскільки нотаріусом не перевірено безспірність вимог стягувача. Нотаріус зазначену обставину не перевірив і незаконно вчинив виконавчий напис, у зв`язку із чим виникає необхідність визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. При оформленні виконавчого напису № 2893 від 22 квітня 2010 року не було надано нотаріусу доказів безспірності заборгованості, за наявності якої було б можливим вчинення виконавчого напису та відповідно документів, що були надані нотаріусу. Відповідач у відзиві позов не визнав, представник відповідача вказала, що на момент відкриття виконавчого провадження Ірпінським відділом державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області № 45566246 у 2014 році Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Ел. Ен. Груп» не було стороною договору та не мало жодного відношення до відкриття виконавчого провадження. Товариство набуло права вимоги за кредитним договором лише у 2019 році (Договір факторингу від 28 травня 2019 року) і тому не могло ініціювати вчинення виконавчого напису та відкриття виконавчого провадження або здійснювати будь-які дії щодо примусового виконання боргових зобов`язань позивача до цієї дати. ТОВ «ФК «Ел. Ен. Груп» виконувало свої зобов`язання як новий кредитор в межах законодавства України, усі дії товариства здійснювалися на підставі правомірного укладання договору факторингу та у межах прав, визначених законодавством. ТОВ «ФК «Ел. Ен. Груп» не вчиняло дій, які б могли порушити права позивача або стати підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Крім того, право вимоги заборгованості за договором про надання відновлюваної кредитної лінії № 027/700098-КV від 06 серпня 2008 року було відступлене на користь [PERSON] (Новий кредитор) на підставі договору про відступлення права вимоги, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Ел. Ен. Груп» та Новим кредитором. ІІ. Процесуальні дії та рішення суду. 24 жовтня 2024 року вказана позовна заява, на виконання ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 23 лютого 2024 року, надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 29 жовтня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 04 листопада 2024 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному порядку без виклику сторін і третіх осіб. 18 грудня 2024 року представник відповідача за допомогою Електронного суду подала відзив на позов. 07 травня 2024 року на підставі розпорядження керівника апарату суду Ліннік Н. В. № 187 проведено повторний автоматизований розподіл справи між суддями і передано судді Литвиновій І. В., згідно з протоколом. 06 вересня 2024 року представник позивача через Електронний суд подав клопотання про стягнення з відповідача суму витрат на правову допомогу у розмірі 5 000, 00 грн, а також про розгляд справи за відсутності сторони позивача у судовому засіданні. У судове засідання позивач, його представник не з`явилися, враховуючи подану заяву від 06 вересня 2024 року. Представник відповідача, треті особи та / або їхні представники у судове засідання не з`явилися, про час, дату і місце призначення якого повідомлені належним чином, заяви по суті та / або з процесуальних питань не надходили. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 03 липня 2020 року приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С. вчинив виконавчий напис про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь ТОВ «ФК «Аланд», зареєстрованого за № 6510, яким запропоновано здійснити стягнення заборгованості за кредитним договором № 4611/2086DCLRKPT від 01 серпня 2014 року, укладеного з ПАТ «Платинум Банк», який передав право вимоги ТОВ «ФК «Кредит Капітал». 13 серпня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу м. Київ Кліченко О. А. постановою відкрив виконавче провадження № [NUMBER] про стягнення заборгованості у межах суми 13 128, 94 грн. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат» Частиною першою статті 1 Закону встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною другою статті 1 Закону передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Спори за позовами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства. Тобто нотаріус не може бути відповідачем, як і Відділ державної виконавчої служби у цій категорії справ, оскільки предметом позову є спір про право, зокрема позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі. Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів. Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Тобто, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Сам же нотаріус МОЖЕ ЗАЛУЧАТИСЯ СУДАМИ ЯК ТРЕТЯ ОСОБА, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 519/77/18 (провадження № 61-10311св19) та від 15 квітня 2020 року у справі № 474/106/18 (провадження № 61-13847св19). Позивач визначив відповідачем, окрім Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області і приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С. П., ТОВ «Ел. Ен. Груп», котре з 28 травня 2019 року не є стягувачем за оспорюваним виконавчим написом, оскільки згідно з договором про відступлення права вимоги № 28-05/19 від 28 травня 2019 року право вимоги за договором кредиту, де [PERSON] був позичальником, перейшло до [PERSON] . Отже, суд приходить до висновку, що позов пред`явлений до неналежного відповідача. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов висновку, що позов до ТОВ «Ел. Ен. Груп» Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С. П. безпідставний і тому не підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Згідно з положеннями ст.ст. 137, 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову суд відмовляє, судові витрати покладаються на позивача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed