Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

У вересні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява обґрунтована тим, що 18.06.2021 року між АТ «УкрСибБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №97780900000 з можливістю відкриття карткового рахунку, за умовами якого банк надає відповідачу споживчий кредит у розмірі 49 900 грн., а відповідач зобов`язується повернути кредит, плату за кредит, інші платежі. 15.04.2024 року між АТ «УкрСибБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу №266, за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за вказаним кредитним договором. Посилаючись на те, що відповідач належним чином умови договору не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором в сумі 59 381,60 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту 30 938,60 грн., заборгованість за комісією 28 443,00 грн., позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість та судовий збір. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14.10.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито позовне провадження та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження для розгляду справи по суті з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, надіслав суду клопотання про розгляд справи без його участі, в якому зазначив також, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, шляхом надсилання поштових повідомлень на адресу місця реєстрації, а також шляхом розміщення оголошення-повідомлення на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не заявила, відзив не подавала. Згідно зі статтею 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи й ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши та надавши належну оцінку зібраним по справі доказам, встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що 18.06.2021 року між АТ «УкрСибБанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку №97780900000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 49900,00 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на рахунок позичальника [NUMBER] , з кінцевим строком повернення не пізніше 19.06.2023 року, із процентною ставкою 0,00001% річних та окремою процентною ставкою за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін в розмірі 7,00001% річних. Позичальник відповідно до п.3.5 та п.6.7 договору зобов`язався погашати кредит шляхом внесення ануїтетних платежів до 18 числа кожного місяця відповідно до графіку платежів. Згідно з п.3.11 договору позичальник сплачує банку комісії відповідно до умов цього договору та додатку №1 до договору. До кредитного договору від 18.06.2021 сторони підписали додаток №1, згідно якого встановлена щомісячна комісія за управління кредитом в розмірі 3,8% від суми кредиту. Також до Договору долучено паспорт споживчого кредиту - інформаційний лист, інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит. Паспорт споживчого кредиту, договір № 97780900000 від 18.06.2021 разом із Додатком № 1 та графіком платежів складено в електронній формі засобами Системи АТ «Укрсиббанк». Датою підписання між банком та клієнтом зазначених документів є дата підписання їх зі сторони банку електронним підписом банка. Факт отримання відповідачем споживчого кредиту у сумі 49 900 грн., підтверджується випискою з карткового рахунку за кредитним договором № 97780900000 від 18.06.2021 за період з 18.06.2021 по 15.04.2024. Наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з іншими доказами, може підтверджувати рух коштів клієнта та відносить до первинних документів, тому є належним та допустимим доказом у справі. У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 зазначено про те, що виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту. 15.04.2024 року між АТ «УкрСибБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу №266, за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло прав грошової вимоги до боржників, в тому числі до [PERSON] за кредитним договором №97780900000, як вбачається із витягу з реєстру боржників. 16.09.2024 ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» направило [PERSON] досудову вимогу, в якій повідомило про те, що відбулося відступлення права вимоги за договором №97780900000 від 18.06.2021 та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» стало новим кредитором, у зв`язку з чим має право вимагати від [PERSON] погашення кредитної заборгованості. У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань станом на 24.09.2024 у позичальника утворилася загальна заборгованість за кредитним договором №97780900000 від 18.06.2021 у розмірі 59381,60 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 30938,60 грн.; заборгованості за комісією 28443,00 грн. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За умовами ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 2 ст. 639 ЦК України визначено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 №202/4494/16-ц зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Суд вважає, що позивачем доведено на підставі наданих належних доказів обставини, які вказують, що відповідач за договором №97780900000 від 18.06.2021 року отримала кредитні кошти, якими користувалася, водночас взяті на себе зобов`язання за вказаним договором не виконує належним чином, чим істотно порушує умови договору. Враховуючи, що позичальником порушено умови договору щодо повернення кредитодавцеві суми позики, вимоги позивача про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором в частині заборгованості за тілом кредиту в сумі 30938,60 грн. підлягають задоволенню. Зазначений розрахунок заборгованості за тілом кредиту відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, заперечень щодо неправильності розрахунку, контррозрахунку відповідачем суду не надано. Водночас вирішуючи питання щодо стягнення заборгованості з комісії суд виходить з наступного. Відповідно до п. 3.11 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку комісії відповідно до умов цього Договору та Додатків до Договору. За змістом додатку № 1 до договору передбачені наступні комісії: щомісячна комісія за управління кредитом - 3,8% від суми кредиту(включається до суми ануїтетного платежу); комісія за надання послуг з управління кредитом при використанні кредиту при прострочені сплати чергового платежу - 500 гривень; комісія за управління кредитом при здійсненні переплати за ініціативою позичальника комісія розраховується як різниця між сумою фактично сплаченого позичальником останнього ануїтетного платежу згідно Графіку платежів, але не більше 10 грн.; комісія за розрахунково-касове обслуговування(РКО) згідно Тарифів Банку. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемним. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником. Такі висновки викладені Верховним Судом в постанові від 07 червня 2023 року у справі № 686/14530/15 (провадження № 61-13299св22). Таким чином, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по комісії в розмірі 28443,00 грн. слід відмовити з підстав їх необґрунтованості. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково (52%), відповідно до\~статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1259,65 грн.

Outcome: partial