Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

Від імені та в інтересах [PERSON] до Суворовського районного суду м. Одеси з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Генічеський фаховий коледж Херсонського державного університету, звернулась адвокат Туфекчі Інна Федорівна. В обґрунтування заяви представник зазначила, що в 2006 році заявник отримав Диплом серії ХЕ № 28429288 від 03.03.2006 року та Додаток до диплому молодшого спеціаліста у Генічеському медичному училищі за спеціальністю «Лікарська справа» та кваліфікацією «Фельдшер». У зв`язку з втратою додатку до диплому, заявник звернувся до Міністерства освіти і науки України за отриманням дублікату. 26.07.20024 року Генічеський фаховий коледж Херсонського державного університету видав дублікат диплому без дублікату додатку до диплома європейського зразка. Також, 16.09.2024 року Генічеський фаховий коледж Херсонського державного університету надав відповідь щодо не можливості виготовлення дублікату у зв`язку з тим, що архів знаходиться на тимчасово окупованій території України. З урахуванням викладеного представника заявника просить: встановити факт отримання [PERSON] , додатку до диплома про вищу освіту у Генічеському медичному училищі за спеціальністю «Лікарська справа» та кваліфікацією «Фельдшер». Після надходження та реєстрації зазначеної заяви, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до вимог ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою суду від 17 жовтня 2024 року заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи в судове засідання. В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Заявник [PERSON] звернувся із заявою про слухання справи за його відсутності (а.с.26). Заінтересована особа: Генічеський фаховий коледж Херсонського державного університету про час та місце слухання справи повідомлявся, про причини не явки суду не повідомив. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту отримання додатку до диплома, заявник зазначив, що в 2006 році він отримав Диплом серії [NUMBER] від 03.03.2006 року та Додаток до диплому молодшого спеціаліста у Генічеському медичному училищі за спеціальністю «Лікарська справа» та кваліфікацією «Фельдшер», у зв`язку з втратою додатку просить встановити факт його отримання, оскільки навчальний заклад знаходиться на окупованій території та отримати дублікат змоги не має. Судом встановлено, що [PERSON] отримав диплом молодшого спеціаліста (дублікат) серії [NUMBER] . Згідно якого встановлено, що останній закінчив у 2006 році Генічеське медичне училище. Здобув кваліфікацію: Молодшого спеціаліста Лікувальна справа Фельдшер. Судом встановлено, що заявник звертався до Генічеського фахового коледжу Херсонського державного університету з заявою про видачу дублікату додатку до диплому. За зверненням заявника останньому було надано наступну відповідь: Генічеській фаховий коледж Херсонського державного університету тимчасово переміщений на базу Прикарпатського національного університету імені Василя Стефаника у зв`язку з тимчасовою окупацією міста Генічеськ Херсонської області з 24.02.2022 року російською федерацією. На даний час архіви про навчання є недоступними, а тому видати дублікат додатку до диплома не має можливості. Згідно із Законом України від 18.01.2018 року, діяльність збройних формувань рф та окупації адміністрації рф у Донецькій та Луганській областях суперечить нормам міжнародного права, та є незаконною. Архівна довідка від незаконно створеного окупаційного навчального закладу не маже бути прийнята до роботи. В листі зазначено, що Генічеський фаховий коледж звернуся до Міністерства освіти та науки України щодо надання роз`яснення правових дій коледжу при надсиланні архівних довідок, виданих незаконно створеними навчальним закладом на тимчасово окупованій території (а.с.17). Заявником також надано виписку з Реєстру документів про освіту Єдиної державної електронної бази з питань освіти щодо документів про вищу освіту (а.с.21-22). Також, надано копію архівної довідки, яка видана 09.07.2024 року вих. № 01-09/276, тобто яка видана окупаційним органом навчального закладу (а.с.18-20). Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Згідно з ч. 1 ст. 18 вказаного Закону громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Відповідно до ч. 2 ст. 9 вказаного Закону будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 ст. 9 вказаного Закону визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Щодо окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, § 142). Враховуючи наведене суд вважає за можливе застосувати вказані загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, які видані установами, що знаходяться на непідконтрольній українській владі території, як доказів, оскільки можливість збору відповідних доказів на такій території може бути значно обмежена, у той час як вони мають істотне значення для реалізації відповідних прав людини. Суд також вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 53 рішення у справі "Ковач проти України" від 07.02.2008, пункт 59 рішення у справі "Мельниченко проти України" від 19.10.2004, пункт 50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" від 13.01.2011, пункт 54 рішення у справі "Швидка проти України" від 30.10.2014 тощо). Це означає, що суд має ініціювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав. Суд при\~розгляді справи\~керується принципом\~верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 10 ЦПК України). За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою. Отже, судом встановлено, що заявник опинився в ситуації, що, відповідно, позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав, а саме отримати додаток до диплому про провищу освіту, у зв`язку з окупацією території України. Суд зазначає, що, зазначені висновки суду жодним чином не легалізують саму установу, що видала таку архівну довідку. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що архівна довідка надана заявником на підтвердження додатку до диплому, в якій зазначені дисципліни, пройдені часи, лекції, практика та оцінки, мають враховуватись та можуть бути прийняття до уваги. Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Під ефективним засобом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект і повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам. Відповідно до ч. 1 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до статті 315\~Цивільного процесуального\~кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Оскільки заявник не має іншого законного шляху одержати документ, який посвідчує факт отримання ним додатку до диплома про вищу освіту у Генічеському медичному училищі за спеціальністю «Лікарська справа» та кваліфікацію «Фельдшер» згідно диплома ХЕ № 28429288 від 03.03.2006 року, що поновлює Конституційне право заявника на працю, тому заявник має право на подання даної заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: встановлення факту видачі та отримання додатку до диплома. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що сукупність досліджених в судовому засіданні доказів, дає суду підставу зробити висновок, що заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved