Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-09 00:00:00

06.07.2021 року до суду надійшов вказаний позов. Обгрунтовуючи позов позивачем зазначено, що у відповідача знаходиться заповіт на ім`я [PERSON] [INFO] , складений 09 січня 2020 року [PERSON] , [INFO] . В подальшому, 02.06.2020 року було заведено спадкову справу на підставі заяви поданої 04.11.2020 року [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Ревою І.М. було видано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, з підстав неможливості встановлення ідентичності особи, яка звернулася з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом з особою на користь якої складено заповіт, оскільки в заповіті зазначено прізвище « [PERSON] », а в паспорті « [PERSON] », крім того в заповіті не було вказано реєстраційний номер облікової картки платника податків обдарованої [PERSON] . Відповідач та її представники намагаються довести, що заповіт був результатом одностороннього волевиявлення покійної тітки, спадкодавця [PERSON] і мотиви з яких вона це зробила, нібито не мають значення. Однак, таке не відповідає дійсності, оскільки даний заповіт було складено приватним нотаріусом Бурмістровою Н.В., у змові з громадянкою [PERSON] в момент коли його тітка [PERSON] , перебувала в неадекватному стані та не усвідомлювала значення своїх дій, а вказані помилки в заповіті від 09.01.2020 року зареєстрованому в реєстрі за №20 вказують на те, що все це робилося спонтанно з використанням неадекватного стану [PERSON] , з метою незаконного заволодіння її майном. Також зазначено, що [INFO] помер чоловік його рідної тітки [PERSON] - [PERSON] [INFO] . Він зі своєю тіткою [PERSON] та її чоловіком [PERSON] на постійній основі проживав як до моменту так і на момент його смерті, тобто на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] . Окрім нього на постійній основі, як до моменту так і на момент смерті [PERSON] , тобто на час відкриття спадщини з ним проживала за адресою: [ADDRESS] , його рідна тітка (його офіційна дружина) [PERSON] , яка фактично і прийняла спадщину як спадкоємець першої черги у відповідності з приписами ст. 1261 та ч. З ст. 1268 ЦК України. Зокрема,1/2 частину квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка належала на праві власності її покійному чоловіку [PERSON] , інша 1/2 частина квартира належала на праві власності [PERSON] . Після смерті [PERSON] , він зі своєю тіткою [PERSON] , продовжив проживати в квартирі [ADDRESS] , як до моменту так і на момент її смерті, тобто станом на [INFO] , а отже проживав на постійній основі зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Як зазначив позивач на протязі останніх років до смерті його тітки [PERSON] ,він не будучи зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , фактично проживав за вказаною адресою і доглядав за хворою тіткою до моменту її смерті (тітка хворіла на невиліковну хворобу, а саме: злоякісне новоутворення шлунку). Після смерті його тітки [PERSON] , залишилося спадкове майно, що складається із, квартири [ADDRESS] ; приватного житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , який належав їй на підставі договору купівлі-продажу №95 від 04 жовтня 1989 року, та земельної ділянки розміром 0,0005 га, на якій розташований вказаний житловий будинок (далі домоволодіння). Як стверджував позивач він фактично вступив у спадщину, яка залишилася після смерті тітки [PERSON] , оскільки був єдиним спадкоємцем четвертої черги, тому подав у відповідності з ч.І ст. 1269 ЦК України заяву про прийняття спадщини нотаріусу 02 червня 2020 року, тобто у строк на протязі шести місяців, який починається з часу відкриття спадщини, оскільки за законом йому як єдиному спадкоємцю четвертої черги належить усе майно спадкодавця - його тітки [PERSON] . Однак, в подальшому, розбираючи речі покійної тітки [PERSON] , що залишилися в квартирі [ADDRESS] , ним було виявлено оскаржуваний заповіт від 09.01.2020 року зареєстрований в реєстрі за №20, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурмістровою Наталією Вікторівною, згідно якого нібито його тітка [PERSON] , заповіла після своєї смерті все наявне в неї майно моїй неповнолітній племінниці [PERSON] [INFO] . Як стверджуває в заяві позивач він спадщину прийняв в повному обсязі, що можуть підтвердити свідки, а також документи, що підверджують сплату ним коштів за надання комунальних послуг, а також за утримання будинку та прибудинкової території; документи, що підтверджують понесені витрати на поховання як тітки [PERSON] , так і її чоловіка [PERSON] . На підставі наведеного позивач просив встановлення факт проживання однією сім`єю із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, визнання недійсним заповіту, встановлення факту успадкування за законом та визнання права власності на нерухоме майно. Ухвалою судді від 07.07.2021 року вказану позовну заяву було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 26.07.2021 року від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків зазначених в ухвалі суду від 07.07.2021 року та докази сплати судового збору в розмірі 10 442,00 грн. Ухвалою судді від 27.07.2021 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 07.09.2021 р. до суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому остання проти вимог заперечувала з підстав його необгрунтованості та безпідставності. 05.10.2021 р. до суду від позивача надішла відповідь на відзив, в якому позивач вимоги позову підтримав з підстав зазначених в позові. 21.09.2021 р. до суду від тетьої особи, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурмістрової Н.В. надійшли письмові пояснення, в яких остання проти вимог заперечувала, просила справу розглядати за її відсутності. 14.09.2021 р. від третьої особи Органу опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, пояснень на позов до суду не надано. 14.09.2021 р. від третьої особи - Першої Київської державної нотаріальної контори надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, пояснень на позов до суду не надходило. Ухвалою суду від 02.11.2021 р. у справі витребувано з Першої Київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 534/2020 (номер у спадковому реєстрі № 65909694) стосовно майна [PERSON] , яка померла [INFO] 22.11.2021 р. до суду надійшли витребувані докази. Ухвалою суду від 25.11.2021 р. у справі витребувано у Комунальному некомерційному підприємстві Київського міського клінічного онкологічного центру (м.Київ, вул. Верховинна, 69) у формі довідки за підписом керівника скріпленого офіційною печаткою установи письмову інформацію про те чи зверталася у період часу з 01 січня 2015 року по 30 січня 2020 року до вказаної установи для обстеження та проведення лікування, [PERSON] [INFO] , яка була зареєстрована та фактично проживала за адресою: [ADDRESS] , схеми лікування призначені за результатами такого обстеження, а також всі виписки з історії хвороби [PERSON] , та/або документи за результатами її обстеження і вичерпну інформацію про стан, в якому перебувала [PERSON] в період її звернення, а також інформацію (за наявності) про особу яка її супроводжувала при зверненні до вказаної установи; Витребувано у Комунальному некомерційному підприємстві Київська міська клінічна лікарня №5 (м.Київ, вул. Відпочинку) виконавчого органу Київської міської ради оригінал медичної картки [PERSON] [INFO] , яка була зареєстрована та фактично проживала за адресою: [ADDRESS] , та померла [INFO] , а також завірені печаткою та підписом головного лікаря виписки з історії хвороби [PERSON] за період з 01 січня 2017 року по 30 січня 2020 року, та схеми лікування призначені за результатами обстежень за період з 01 січня 2017 року по 30 січня 2020 року. 03.12.2021 р. до суду від Комунального некомерційного підприємства Київська міська клінічна лікарня №5, надійшли витребувані докази. 14.12.2021 р. до суду від Комунального некомерційного підприємства Київського міського клінічного онкологічного центру надійшли витребувані докази. В судовому засіданні 27.01.2022 р. були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, [PERSON] , будучи допитаним в якості свідка, суду підтвердив обставини викладені в позовній заяві та суду пояснив, що він останні 5 років проживав в квартирі [ADDRESS] разом з подружжям [PERSON], за якими він доглядав до смерті та їх поховав. Він разом з покійними вели спільне господарство, він ніс витрати по харчуванню, купував ліки, оплачував комунальні послуги. Про складений заповіт йому стало відомо лише після смерті [PERSON] . Остання страждала на онкозахворювання, після смерті свого чоловіка вона втратила відчуття реальності, була в неадекватному стані, а тому не могла в силу свого стану здоров`я укласти заповіт. Свідок [PERSON] , яка є тіткою позивача та рідною сестрою покійної [PERSON] суду пояснила, що вона разом з [PERSON] доглядали за покійною [PERSON] - вона вдень, а [PERSON] увечері та вночі, оскільки вдень у нього були справи. [PERSON] жив в квартирі [PERSON] останні роки, бо йому не було де жити, а після смерті її поховав. На прохання [PERSON] вона запрошувала приватного нотаріуса Бурмістрову Н.В., офіс якої знаходився поблизу з її будинком. Зміст заповіту [PERSON] їй було відомо, але вона думала, що квартира буде належати [PERSON] , а будинок в селі [PERSON] . Будучи допитаними в якості свідків [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що вони є сусідами покійної [PERSON] , яка хворіла, вони допомогали на прохання [PERSON] у її догляді. Позивача [PERSON] вони не бачили в квартирі [PERSON] . З приводу складення заповіту їм нічого не було відомо, а щодо її здоров`я, то вона хворіла дійсно, останній місяць була лежачою, і вони допомагали разом з [PERSON] її перевертати в ліжку, а стосовно її психічного стану здоров`я [PERSON] то остання була в свідомості, в контакті, розуміла, що відбувається. Ухвалою суду від 27.01.2022 року призначено у справіпосмертну судово-психіатричну експертизу. Провадження у справі на час експертизи було зупинено. 25.09.2024 р. з експертної установи повернулася справа без виконання (через неоплату) ухвали суду. Ухвалою суду від 26.09.2024 р. провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 07.11.2024 року в задоволенні клопотання позивача [PERSON] про призначення експертизи відмовлено, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 10.12.2024 року в задоволенні клопотання представника позивача про повернення справи з судового розгляду до підготовчого провадження та зміну експертної установи у даній справі відмовлено. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав вказаних в позові. В судовому засіданні відповідач проти позову заперечувала з підстав його необгрунтованості. Третя особа - приватний нотаріус КМНО Бурмістрова Н.В. надала суду письмові пояснення, з яких вбачається що вона двічі на прохання [PERSON] відвідала [PERSON] вдома, оскільки остання була хвора. В перший раз вона переконалась, що остання за своїм фізичним станом не може прибути до нотаріальної контори, але за психічним станом є контактною та висловила своє побажання щодо заповіту. Вдруге, коли вона прийшла до неї з проєктом заповіту, [PERSON] була слабкішою ніж перший раз, але не висловила своє бажання змінити свого розпорядження (а.с.86 том №1). В своїх поясненнях нотаріус просила суд справу розглядати у її відсутність. Інші представники в судове засідання не з`явились, в своїх заявах просили суд справу розглядати у їх відсутність (а.с.89, 102 том №1). Розглянувши справу, допитавши свідків, дослідивши докази у справі, вислухавши пояснення учасників процесу, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Встановлено судом, що [INFO] помер [PERSON] (а.с. 157, том№1). [INFO] померла [PERSON] (а.с.160, том №1). [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.163, том №1). [PERSON] (позивач) подав до Першої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті його тітки [PERSON] (а.с. 147, том №1). Як вбачається з інформаційної довідки зі спадкового реєстру, 09.01.2020, наявний чинний заповіт від імені спадкодавця [PERSON] , засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурмістровою Н. В. (а.с.156, том №1). 04.11.2020 р., [PERSON] , 2005 р.н. від імені та в інтересах якої діяла її матір [PERSON] (відповідач) подала заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за заповітом (а.с. 174, том №1). Згідно заповіту [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження що все майно, де б воно не було і з чого не складалось, в взагалі все, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] , [INFO] (а.с. 175, том №1). Постановою державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори відмовлено у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [INFO] , [PERSON] на кв. [ADDRESS] у зв`язку з неможливістю встановити ідентичність особи, яка звернулась із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 189, том №1). За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свогоособистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до положень статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Стаття 1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Зокрема, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.я (стаття 1264 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з підпунктами 4.1, 4.2 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок; у редакції, чинній на момент відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину), при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Позитивні юридичні факти, тобто ті, які повинні існувати на час відкриття спадщини і можуть зумовлювати, за передбачених у ЦК умов, виникнення права на спадкування за законом. Аналіз положень глави 68 ЦК України дозволяє стверджувати, що для спадкування за законом мають існувати чітко визначені юридичні факти, що підтверджують наявність: родинних відносин (певний ступінь споріднення зі спадкодавцем); квазіродинних відносин (усиновлення спадкоємця чи спадкодавця); сімейних відносин (шлюб зі спадкодавцем; проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини); відносин із утримання (перебування на утриманні спадкодавця спадкоємцем не менш як 5 років до часу відкриття спадщини) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2021 року в справі № 643/14592/18 (провадження № 61-15094св20). Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 22 лютого 2022 року в справі № 761/36873/18 (пункт 9.21) та інших. Статтею 1257 ЦК України визначено підстави для визнання заповіту недійсним. При цьому визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом МіністрівУкраїни. Як роз`яснено в п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. В пункті 8 зазначеної постанови Пленуму роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, слід дійти до висновку, що заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). В той же час, жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Відповідно до ч. 1 ст.56 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 зі змінами, відповідно до пунктів 157, 158 якої визначено те, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. Як вбачається з матеріалів справи, при складенні заповіту було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення, та посвідчено уповноваженою на те посадовою особою - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурмістровою Н.В. З положень ст. 202 та ст. 1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Таким чином, позивачем не наведено достатніх підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки, складений заповіт відповідає вимогам законодавства щодо його форми та посвідчення, а отже суд дійшов до висновку про відсутність підстав визнати даний заповіт недійсним. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У пункті 16 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Згідно із частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. За клопотанням позивача судом була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про призначення ухвалою суду від 27.01.2022 експертизи, проведення якої було доручено експертам Державній установі "Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України" (м. Київ, вул. Кирилівська, 103), за клопотання якого була призначена експертиза та на якого було покладено оплату вартості експертизи, [PERSON] проведення експертизи не оплатив, справа тривалий час перебувала в експертній установі, майже три роки, що на переконання суду свідчить про його свідоме ухилення від участі у проведенні експертизи та затягування розгляду справи. В призначенні повторної експертизи, судом було відмовлено, оскільки тривалий розгляд справи порушує права відповідача. Також ухвалою суду від 10.12.2024 було відмовлено в задоволенні клопотання про зміну експертної установи для проведення експертизи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Позивачем не надано жодних письмових доказів, що він та покійна тітка [PERSON] постійно проживали разом за місцем проживання [PERSON] , позивач доглядав за нею, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, не надано доказів щодо сплати позивачем платежів по оплаті комунальних послуг та прибудинкової території по квартирі, в якій проживала [PERSON] , так само як і не надано доказів позивачем про те, що він ніс витрати по похованню [PERSON] та її чоловіка. На підставі вищевказаного, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами, що [PERSON] на день посвідчення заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а відтак, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, заповіт було складено та посвідчено нотаріусом з дотриманням вимог закону. Також позивачем не доведено належними та допустими доказами підтвердження факту постійного проживання позивача разом із спадкодавцями. Оскільки вимоги про визнання права власності на квартиру є похідними від вимог про визнання заповіту недійсним та встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, в задоволені позовних вимог яким судом відмовлено, то задоволенню не підлягають і останні.

Outcome: dismissed