Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги позивачка мотивує тим, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] з 6 червня 2015 року. Від спільного шлюбу мають дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Макарівського районного суду Київської області 14 лютого 2024 року шлюб позивачки із [PERSON] розірвано. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства сторонами позивачкою та відповідачем було прийняте спільне рішення про придбання транспортних засобів: ВАЗ 217030, рік виробництва 2012, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , колір транспортного засобу чорний; ВАЗ 210990, рік виробництва 2005, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , колір синій; причіп марки АМС, модель 500 старконь, рік виробництва 2017, номер шасі [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Дані транспортні засоби зареєстровані на ім`я відповідача та перебувають у його володінні та користуванні. Відповідач користується спільним майном одноособово, на свій розсуд. Продати транспортні засоби та розподілити отримані гроші відповідач відмовляється. Оскільки у позивачки відсутнє водійське посвідчення на право керування транспортними засобами, а транспортні засоби є неподільними речами, позивачка просить суд визнати транспортні засоби об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнути з відповідача на її користь вартість 1/2 (однієї другої) частини автомобіля ВАЗ 217030; вартість 1/2 (однієї другої) частини автомобіля ВАЗ 210990; вартість 1/2 (однієї другої) частини колісного транспортного засобу (причіп) 500 СТАРКОНЬ, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн та за проведення експертизи у розмірі 3500, 00 грн, а всього 98221,20 грн. 8 серпня 2024 року ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження у справі. 10 вересня 2024 року підготовче засідання у цивільній справі закрито. Справу призначено до судового розгляду по суті. Судове засідання, яке відкладалось призначено на 10 год 00 хв 23 грудня 2024 року. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу повернулося на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до\~ст.280 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, не подав відзив на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що позивачка проти ухвалення заочного рішення не заперечує, відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, в установлений строк відзив на позов не подав, суд вважає за можливе на підставі ст. 211, 280 ЦПК України провести розгляд справи за відсутності сторін за наявними в справі матеріалами та ухвалити заочне рішення. 23 грудня 2024 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. У відповідності до ч.2\~ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. [INFO] народився [PERSON] , його батьками записані [PERSON] та [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №188. [INFO] народилася [PERSON] , її батьками записані [PERSON] та [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №121. Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 14 лютого 2024 року №370/2322/23 шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідь на запит №190511978 від 02.02.2024 до Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів вказує, що [PERSON] , [INFO] являється власником: транспортного засобу ВАЗ 217030, рік виробництва 2012, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , колір чорний; транспортного засобу ВАЗ 210990, рік виробництва 2005, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , колір синій; транспортного засобу АМС, модель 500 СТАРКОНЬ, категорія причіп, рік виробництва 2017, номер шасі [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , колір чорний. Висновок про проведення оцінки колісного транспортного засобу, складений 7 червня 2024 року №01-009/24-10 ФОП [PERSON] вказує на те, що дійсна (ринкова) вартість досліджуваного КТЗ ВАЗ 210990 (легковий) держ (транзит) № [NUMBER] на 07.06.2024 складає 54 460,00 грн, в тому числі ПДВ 20% - 9 080,00 грн. Висновок про проведення оцінки колісного транспортного засобу, складений 7 червня 2024 року №01-009/24-9 ФОП [PERSON] вказує на те, що дійсна (ринкова) вартість досліджуваного КТЗ ВАЗ 217030 (легковий) держ (транзит) № [NUMBER] на 07.06.2024 складає 104 860,00 грн, в тому числі ПДВ 20% - 17 480,00 грн. Висновок про проведення оцінки колісного транспортного засобу, складений 7 червня 2024 року №01-009/24-11 ФОП [PERSON] вказує на те, що дійсна (ринкова) вартість досліджуваного КТЗ АМС (причіп 500 старконь) держ (транзит) № [NUMBER] на 07.06.2024 складає 27 700,00 грн, в тому числі ПДВ 20% - 4 620,00 грн. Частиною 1\~ст.5 ЦПК України\~визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55,\~124 Конституції України\~та\~ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За приписами ст.12,\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.ст.\~77,78 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.ч. 1,2\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таке ж положення містить і ч.3\~ст.368 Цивільного кодексу України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.ч. 1,2\~ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Тобто, майно, набуде подружжям під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя навіть у разі здійснення державної реєстрації на ім`я лише одного з них. Статтею 63 СК України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. На підставі ч.1\~ст.69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з ч.1\~ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вказане також кореспондується з нормами\~ст.368 ЦК України, відповідно до якої спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності, є спільною сумісною власністю. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Із змісту нормативних положень глав 7 та 8\~СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно пункту 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК, ч.3\~ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325\~ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Позивач просить поділити вищевказане майно, при цьому в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що дане майно було придбано нею та відповідачем саме за час шлюбу. Разом з тим, в ході розгляду справи позивачем не доведено належними та допустими доказами того, що зазначені нею транспортні засоби були придбані подружжям саме за час перебування у шлюбі, а відтак, є спільною сумісною власністю. Відповідь на запит до Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів жодним чином не виступає в якості правовстановлюючого документу, або документу на підтвердження офіційного визнання і підтвердження державою факту набуття права власності. Інших доказів\~на підтвердження факту набуття сторонами права власності на вищевказані транспортні засоби за час шлюбу, суду не надано. Таким чином, позивачем не доведено факту придбання вищевказаних спірних транспортних засобів у шлюбі, що у аспекті вищенаведених положень\~ст.60 СК України\~свідчить про необґрунтованість позовних вимог у справі. Позивачем не доведено обставин як самого факту придбання даного майна за час шлюбу, так і джерело його придбання (купівля-продаж, міни, дарування, спадкування тощо), що також вказує на відсутність підстав вважати, що дане майно належить сторонами по справі на праві спільної сумісної власності. Суд звертає увагу, що відповідно до норм ЦПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування їх судом, проте позивачкою клопотання про витребування доказів, які підтверджували б придбання вказаних транспортних засобів за час перебування у шлюбі до суду не подавалося. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Недоведеність стороною позивача належності вищевказаних транспортних засобів їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, унеможливлює виділення відповідачу у власність вищевказаних транспортних засобів та стягнення з відповідача на користь позивачки вартості 1/2 (однієї другої) частини зазначених нею транспортних засобів, що свідчить про необхідність відмови в задоволенні позову. Зважаючи, що за наслідком розгляду справи у задоволенні позову відмовлено, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed