Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-12 00:00:00

У травні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.06.2024 справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. В обґрунтування позову позивач вказував, що у Печерському районному суді м. Києва розглядалася справа № 757/17992/21-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. У ході судового розгляду судом було встановлено, що згідно із розпискою від 09.01.2015 [PERSON] взяв у боргу у [PERSON] гроші у розмірі 4300 доларів США під 1% на місяць і 10.01.2015 - 1000 євро зобов`язуючись повернути їх за першою вимогою. На судових засіданнях були надані факти та докази того, що позивач протягом 2016-2018 повністю розрахувався з [PERSON] . Одним із таких доказів було надано позивачем довідку з банку «Форвард» щодо проведення касової операції у розмірі 100000 грн [PERSON] на банківський рахунок [PERSON] як частини погашення його боргу, із чим суд першої інстанції погодився, і що було відображено у його рішенні. Однак обидві сторони не погодились з рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/17992/21-ц, вважаючи його частково задоволеним і на підставі цього подали апеляційні скарги до Київського апеляційного суду. Київський апеляційний суд розглянувши апеляційні скарги сторін ухвалив рішення частково задовольнити сторони, у тому числі суд прийняв, що 100000 грн згідно з платіжним доручення від 04.12.2019 не є частиною погашення боргу, оскільки в ньому зазначено, що ці гроші отримані для «поповнення поточного рахунку [PERSON] », а 100000 грн були переведені позивачем за усним договором з ним від 15.02.2016. Проте жодного усного договору не було, ніяких доказів, крім слів самого [PERSON] він не надав, а відповідно незаконно отримав від позивача 100000 грн. Позивач звернувся до [PERSON] із вимогою про повернення незаконно отриманих від позивача грошей у розмірі 100000 грн, однак від [PERSON] ніякої реакції не було. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача суму 100000 грн та судовий збір у розмірі 1000 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.07.2024 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду міста Києва позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг в розмірі 268 доларів США, 1000 євро, відсотки в розмірі 842,22 долара США, 3% річних в розмірі 8,04 дол. США, 30,02 євро. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Постановою Київського апеляційного суду від 26.10.2022 апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON] задоволено частково. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2022 скасовано та прийнято постанову. Позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг у розмірі 4300 доларів США, 1000 євро, відсотки у розмірі 3203 доларів США 50 центів, 3% річних у розмірі 121 долар США 68 центів, 28 євро 30 центів та судовий збір у розмірі 6925,15 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з Постанови Київського апеляційного суду від 26.10.2022, - «Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що 12 липня 2016 року відповідач повернув позивачу 100000 грн. згідно платіжного доручення, що становить 4032 доларів США. Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що станом на 12 липня 2016 року відповідач мав борг перед позивачем в розмірі 268 доларів США та 1000 євро, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів про погашення заборгованості в повному обсязі. Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції в своєму рішенні вказував про те, що відповідно до наявного в матеріалах справи платіжного доручення, 12 липня 2016 року відповідач повернув позивачу в рахунок погашення заборгованості грошові кошти у розмірі 100000 грн., що становить 4032 доларів США. Разом з тим, із зазначеного платіжного доручення від 12 липня 2016 року на суму 100 000 грн., на яку посилається суд першої інстанції, як на підставу до часткового задоволення позову, вбачається, що призначенням зазначеного платежу є «поповнення поточного рахунку [PERSON] ». З вказаного платіжного доручення не вбачається, що ця сума була сплачена в рахунок погашення заборгованості за договором позики на виконання якого видана розписка від 09 січня 2015 року. А, відтак, зазначений доказ не може бути прийнятий судом в якості підтвердження погашення заборгованості на вказану суму. Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач вказує про те, що відповідно до наявної в матеріалах справи заяви вбачається, що останній за результатами повного розрахунку 04 грудня 2019 року повернув позивачу грошові кошти в розмірі 9437 доларів США. Водночас, зі змісту зазначеної заяви вбачається, що кошти були отримані [PERSON] в рахунок погашення усного договору. При цьому, не вбачається якого саме усного договору та від якої дати. Також, не вбачається, між ким був укладений усний договір та на яких умовах, а також від кого було отримано [PERSON] зазначену в заяві суму коштів. Враховуючи зазначене, посилання відповідача на вказану заяву, як на підтвердження погашення заборгованості за договором позики від 09 січня 2015 року є необґрунтованим та не може бути прийнято апеляційним судом до уваги. Враховуючи зазначене, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження доводів відповідача щодо погашення заборгованості за договором позики, а, відтак, в цій частині позов підлягає задоволенню у повному обсязі». Таким чином судовим рішенням суду апеляційної інстанції у справі № 757/17992/21-ц, яке не оскаржено [PERSON] та набрало законної сили, встановлені обставини з яких слідує, що не знайшов свого підтвердження факт внесення (перерахування) [PERSON] у день 12.07.2016 на банківський рахунок [PERSON] коштів у сумі 100000 грн та апеляційним судом об`єктивно встановлено, констатовано, що твердження [PERSON] про інше є безпідставним. Вказана постанова суду апеляційної інстанції від 26.10.2022 не була оскаржена у касаційному порядку відповідачем [PERSON] по справі № 757/17992/21-ц, а також не була оскаржено і позивачем [PERSON] . Вона не була скасована та набрала законної сили. Отже вищевказаною постановою суду апеляційної інстанції від 26.10.2022 не було підтверджено, не встановлено те, що 12.07.2016 [PERSON] направив [PERSON] 100000 грн. А [PERSON] не брав 100000 грн та не зберігав їх за рахунок [PERSON] . Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, не підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed