Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до територіальної громади м.Чернівці в особі Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. В позові посилаються на те, що [INFO] помер батько Позивачки [PERSON] . До спадкового майна, яке залишилося після смерті спадкодавця, окрім іншого майна, увійшло домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] , а саме: житловий будинок (літ. А) загальною площею 83,00 кв.м., у тому числі житлова площа - 59,60 кв.м., сараї (літ. Б,В,Г), вбиральня (Д), криниця (І), огорожа (№1-3) у якому постійно проживала і була зареєстрована. Вказані будівлі належали [PERSON] , прийняті в експлуатацію та не є самовільним будівництвом. Також, на момент смерті батька Позивачки, єдиними спадкоємцями після його смерті були Позивачка та її мама - [PERSON] , які на підставі п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР (в редакції чинній на день смерті спадкодавця) прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. [INFO] померла мати Позивачки - [PERSON] , а тому, як заявляє [PERSON] , саме вона є єдиною спадкоємицею її майна в тому числі частини домоволодіння, яке успадкувала [PERSON] , однак належним чином не оформила своїх спадкових прав. У січні 2020 року Позивачка звернулася до приватного нотаріуса з метою оформлення прав на спадкове майно після смерті її батьків. Однак, своїми постановами нотаріус відмовив Позивачці у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, а саме документів, які б підтверджували право власності спадкодавців на житловий будинок. Житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами розташований за адресою [ADDRESS] , та складається із: житлового будинку (літ.А) загальною площею 83,00 кв.м. (у тому числі житловою площею - 59,60 кв.м.), сараїв (літ.Б,В,Г), вбиральні (літ.Д), криниці (літ.І), огорожи (№1-3). Прибудова (літ.А2), сараї (літ.Б,В,Г), вбиральня (літ.Д), криниця (літ.І) та огорожа (№1-3) побудовані до 1992 року, а тому згідно ст.31 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягають реєстрації без дозвільних документів та не вважаються самочинно збудованими, що вбачається з доданих до позову копії технічного паспорту від 17 липня 2024 року та копії довідки №1513 від 17 липня 2024 року. Також, 27 червня 1962 року із [PERSON] було укладено договорі про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно. На підставі вказаного договору [PERSON] отримав в користування земельну ділянку в за адресою [ADDRESS] ) на якій і побудував домоволодіння. Водночас, вищезазначені обставини підтверджуються доданими до позову копією інвентаризаційної справи, копією рішення виконкому Садгірської районної Ради депутатів трудящих №180-11 від 25 травня 1962 року, копією рішення виконкому Садгірської районної Ради депутатів трудящих №60/8 від 06 липня 1967 року, копією акту прийняття індивідуального житлового будинку від 13 травня 1967 року, копією акту від 02 червня 1962 року; копією дозволу на проведення робіт від 04 червня 1962 року; копією рішення виконкому Садгірської міської ради депутатів трудящих від 06 жовтня 1964 року. Таким чином, вищенаведені обставини та докази підтверджують, що померлий [PERSON] дійсно збудував та йому належало на праві власності вищезазначене домоволодіння, однак він належним чином не зареєстрував своє право. Після смерті батька позивачки, все належне майно, зокрема й домогосподарство успадкувала позивачка та її мати. В свою чергу, після смерті матері, позивачка являється єдиною особою, яка прийняла спадщину та має право на оформлення права власності на домоволодіння, яке розташоване у [ADDRESS] . На даний момент у позивачки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно та можливість їх отримати. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво по право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивачки не має. Просить суд визнати за [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] та [PERSON] право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, до складу якого входять: житловий будинок (літ. А) загальною площею 83,00 кв.м., у тому числі житлова площа - 59,60 кв.м., сараї (літ. Б,В,Г), вбиральня (Д), криниця (І), огорожа (№1-3), що розташовані по [ADDRESS] . Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 29.07.2024 р. відкрито спрощене провадження у справі та призначено судове засідання на 10.09.2024 р. Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 10.09.2024 року було витребувано від Першої Чернівецької Державної нотаріальної контори: - матеріали спадкової справи №688 за 2019 рік (спадкова справа: № 65237891), яка заводилась після смерті [PERSON] , що помер [INFO] ; - матеріали спадкової справи №689 за 2019 рік (спадкова справа: № 65237966), яка заводилась після смерті [PERSON] , що померла [INFO] . 26 вересня 2024 року від представника Територіальної громади в особі Чернівецької міської ради надійшла заява, в якій просить розглядати справу за його відсутності та ухвалити рішення за наявними доказами, при цьому вирішення справи залишити на розсуд суду. Представник позивачки в судове засідання не явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному об`ємі. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками позивачки, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24 лютого 1956 року, актовий запис №9. Інформація щодо підтвердження дошлюбного прізвища та те, що після укладення шлюбу позивачка змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 23 травня 1980 року, актовий запис №763. [INFO] помер батько Позивачки - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 23 березня 1992 року. [INFO] померла мати Позивачки - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13 березня 2010 року. Відповідно до постанови від 27 січня 2024 року №72/02-31 нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку із тим, що у Позивачки відсутні необхідні для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, а саме документів, які б підтверджували право власності спадкодавців на житловий будинок. Договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно від 27 червня 1962 року, архівним витягом №1/4445 від 22 листопада 2019 року, дозволом на проведення робіт від 04 червня 1962 року, рішенням виконкому Садгірської міської ради депутатів трудящих від 06 жовтня 1964 року про продовження строку будівництва житлового будинку встановлено підставу побудування [PERSON] домоволодіння. Також встановлено, що рішеннями виконкому Садгірської районної Ради депутатів трудящих [PERSON] було надано право індивідуального житлового будівництва на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] (наразі - [ADDRESS] ) та вирішено визнати за ним право особистої власності на майно. З інвентиразіційної справи встановлено, що на генеральному плані (схемі) домоволодіння із виправленнями користувачем зазначено [PERSON] , тобто батька позивачки. Відповідно до ст.525 ЦК Української РСР (в редакції чинної на день смерті батька Позивачки) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Ч.1 ст.529 ЦК Української РСР встановлює, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст.548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст.549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо, зокрема, він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Отже, Позивачка та її мати - [PERSON] фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, тобто прийняли спадщину, що підтверджується відповідною довідкою. Так, у своїй постанові від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17 Верховний Суд зазначив, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Позивачка та її мати доглядали за домогосподарством, сплачували комунальні послуги, обробляли земельну ділянку, користувалися будинком. Отже, після смерті батька Позивачки, все належне йому майно, зокрема й домоволодіння успадкували Позивачка та її мама - [PERSON] . В свою чергу, після смерті матері, Позивачка являється єдиною особою, яка прийняла спадщину та має право на оформлення права власності на домоволодіння, яке розташоване в [ADDRESS] . Ч.2 ст.1220 ЦК України передбачає, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Ст.1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Ч.3 ст.1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частинами 3, 4 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до другого абзацу пункту 3.1 розділу ІІІ Порядку затвердженого Наказом від 19.03.2013р. №95 Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Згідно п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову І практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно п.п. 4.15, п. 4, глави 10 розділу П «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відповідно до п. 3, глави 7 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. До часу набрання чинності ЦК 2003 року та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року житлових будинків вимогам законодавства, будівельним нормам та державним стандартам і правилам, зокрема, для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30 липня 2012 року). Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 01.03.2013 за змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 №45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у господарських книгах. Відповідно до роз`яснення Міністерства Юстиції України від 21 лютого 2005 року №19-32/319 в разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Згідно п.1 Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", обговореного та взятого до відома 01 березня 2013 Пленумом ВСУУ (лист ВССУ від 16 березня 2013 №24-753/0/4-13) судом вказано, що «при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.» Також, ч. 1, 8 ст. 8 ЗУ "Про нотаріат" передбачено, що нотаріальна таємниця це сукупність відомостей, отриманих під час вчинення нотаріальної дії або звернення до нотаріуса заінтересованої особи, в тому числі про особу, її майно, особисті майнові та немайнові права і обов`язки тощо. Довідки про вчинені нотаріальні дії та інші документи надаються нотаріусом протягом десяти робочих днів на обґрунтовану письмову вимогу суду, прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування у зв`язку з кримінальним провадженням, цивільними, господарськими, адміністративними справами, справами про адміністративні правопорушення, що знаходяться в провадженні цих органів, з обов`язковим зазначенням номера справи та прикладенням гербової печатки відповідного органу, а також на обґрунтовану письмову вимогу державного виконавця, приватного виконавця за виконавчим провадженням з обов`язковим зазначенням номера виконавчого провадження та реквізитів виконавчого документа, на підставі якого здійснюється виконавче провадження. Відповідно до положення ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За нормами ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено статтею 1217 ЦК України. Ч.1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З роз`яснення, наданого у п.1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013, вбачається, що відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Ч.2 ст.328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. П.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30травня 2008року №7 "Про судову практику в справах про спадкування" передбачає, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. А тому, дослідивши матеріали справи та на підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі: ст.ст. 525, 529, 548, 549, ЦК Української РСР, ст.ст. 2-3Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: approved