Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

28.06.2022 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що мати дитини ухиляється від виконання обов`язків по утриманню та вихованню дітей. Ухвалою суду від 11.10.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 11.08.2022 р. позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, які доповнені вимогами щодо стягнення аліментів на утримання двох дітей у розмірі частки. Ухвалою суду від 11.10.2022 року закрито підготовче судове засідання, справа призначена до розгляду у судових засіданнях. 16.11.2022 року заочним рішенням позовні вимоги [PERSON] задоволено. 02.04.2024 року ухвалою суду заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні. 19.04.2024 надано відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що вона любить своїх дітей, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, тому вона просить у задоволенні позову відмовити. 04.06.2024 ухвалою суду справу призначено до розгляду. Під час судового засідання позивач в режимі відеоконференцзв`язку, просив позов задовольнити, суду пояснив, що перебував у шлюбі з [PERSON] , за бажанням [PERSON] вони розлучились, бо вона забажала іншого чоловіка. Від шлюбу мають малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Після розлучення діти залишились з матір`ю. В лютому 2022 року соціальні служби помістили дітей у дитячий будинок та до лікарні, в зв`язку з тим, що діти перебували без нагляду, життям дітей мати не цікавилась, залишила їх. Він забрав дітей з притулку, займався їхнім лікуванням, потім став мешкати з ними в орендованій квартирі. У вихованні дітей [PERSON] жодної участі не приймала, з дітьми не контактувала, жодної допомоги не надавала, їх життям взагалі не цікавиться. Після ухвалення заочного рішення він з дітьми виїхав до Німеччини. [PERSON] ніколи не телефонувала ні йому, ні дітям, не цікавилася їхнім життям, хоча їй добре відомі номери телефонів, не надавала жодної допомоги. Він навіть надавав їй гроші, щоб вона мала можливість оформити закордонний паспорт. Мати відповідачки регулярно підтримує зв`язок з онуками, допомагає їм у навчанні, ходить до вчителів, бо діти дистанційно навчаються в українській школі, у той час , як відповідачка не знає, в якому класі навчаються її діти. Відповідачка проявляє повну байдужість до дітей, тому просить позов задовольнити. Представник позивача вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки відповідачка самоусунулася від виконання батьківських обов`язків щодо своїх дітей, їхнім життям взагалі не цікавиться, навіть після скасування заочного рішення, під час тривалого судового провадження, свого ставлення до дітей не змінила, навіть не вжила жодного заходу для спілкування навіть за допомогою мобільного зв`язку з дітьми, хоча її мати з онуками спілкується регулярно, цікавиться їхнім життям, надає допомогу у навчанні. Відповідачка [PERSON] просить у задоволені позову відмовити, бо любить своїх дітей та бажає підтримувати зв`язок з ними, суду пояснила, що вона страждає на психічне захворювання, наразі пройшла курс лікування, до цього також перебувала під наглядом та отримувала лікування, значення своїх дій розуміє у повному обсязі, у дієздатності не обмежена, усвідомлює, що повинна виконувати батьківські обов`язки, щонайменше, як її виховувала її матір. Натомість, у лютому 2022 року вона не працювала, а тому була змушена шукати роботу, тому вона вранці встала та пішла з дому, залишивши дітей на свою матір, не попереджаючи про свої наміри. Вона їхала працювати до Василівки , незважаючи, що вже була війна. Вона переплутала місця, мати та позивач телефонували їй, але вона не бажала з ними спілкуватися, вимкнула свій телефон. Додому повернулася через декілька місяців. У цей час дітей помістили до притулку та лікарні, потім їх віддали позивачеві. Вона спілкувалася з позивачем, але до нього та дітей не приходила. Колишній чоловік надсилав їй гроші, щоб вона зробила закордонний паспорт, щоб виїхати разом, але вона відмовилася. З дітьми вона не спілкувалася, в якому класі вони навчаються їй невідомо, але в цілому їхнім життям обізнана, бо її мати часто спілкується з онуками, знає, що у дітей наразі все добре, вони усім забезпечені. Вона не працює, тому не має можливості допомагати дітям. Зв`язок з ними не підтримує, вважає, що вони не вміють користуватися додатком «Вайбер», а спілкування з чоловіком не бажане. Просить у задоволені позову відмовити. Наразі вона пролікувалася, має намір працевлаштуватися, оформити документи та виїхати за кордон до дітей. Представник третьої особи підтримала наданий суду висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав в судовому засіданні, просить винести рішення в інтересах дітей, позбавивши відповідачку батьківських прав, оскільки остання навіть мобільним зв`язком не спілкується з дітьми, жодної участі у їхньому житті не приймає. Малолітні [PERSON] та [PERSON] в режимі відеконференцзв`язку у судовому засіданні в силу віку не висловили свою думку щодо заявлених позовних вимог у відповідності до вимог ст. 171 СК України, однак виявили прихильність до батька, суду пояснили, що мешкають з батьком за кордоном, мати їм уваги не приділяє, вже більше ніж два роки навіть не телефонувала, з днями народження не поздоровляла, бабуся телефонує їм майже щодня, допомагає з уроками, зв`язку з матір`ю не має. В судовому засіданні, свідок [PERSON] пояснила, що приходиться матір`ю відповідачки. [PERSON] та [PERSON] перебували близько 8 років в шлюбі, за бажанням її доньки шлюб був розірваний. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей. Після народження другого сина у доньки [PERSON] стався нервовий зрив, вона стала дуже агресивною. Вони ходили до психіатра, але лікуватися [PERSON] не бажала. Вона все усвідомлює, своїми діями керує, адекватна, в дієздатності не обмежена, але коли не бажала лікуватися, поводила себе агресивно, трощила усе в кімнаті. Наразі вона пройшла лікування, заспокоїлася. У лютому 2022 року [PERSON] пішла з дому, пропала на декілька днів, вони її розшукували, але зв`язку з нею не було. До цього вона дітьми майже не займалася, спілкувалася з ними та все, не навчала, книжки не читала, не готувала їм - так як вона по відношенню до доньки, до своїх дітей ніколи не ставилася. З ними мешкав також її син-брат відповідачки, якому набридло, що діти постійно плачуть, батьків з ними поруч не має, тому він звернувся до служб. Дітей помістили до закладів, у одного онука винайшли лишай. У службі сказали, що дітей повернуть лише батькові, розшукали позивача, він вийняв житло, тоді батько забрав онуків до себе. З того часу онуки знаходяться на його утриманні, вона також допомагає йому. Донька знала, де вони мешкають; можливо, приходила до них, але про це їй ніхто не розповідав. Наразі донька вихованням та забезпеченням онуків не займається, станом здоров`я навіть не цікавиться. Діти наразі навчаються за кордоном, дистанційно в українській школі, вона допомагає їм з уроками, ходить до вчителя, а донька навіть не цікавиться, як та де її діти навчаються. Вислухавши доводи учасників провадження, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. У відповідності зі ст.164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис 307 від 25.08.2012 року. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 23.02.2021 року шлюб розірвано. Від шлюбу мають малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Малолітні [PERSON] та [PERSON] з 9 грудня 2021 року перебувають на обліку в службі (управлінні) у справах дітей Запорізької міської ради, як такі, що опинилися в складних життєвих обставинах. Причиною постановки на облік дітей стало те, що [PERSON] вела асоціальний спосіб життя, відносно дітей поводила себе агресивно, про їх здоров`я та навчання не піклувалася, матеріально не забезпечувала, часто залишала дітей на бабу та діда. Син [PERSON] , [INFO] , з 15 лютого 2022 року перебував у комунальному закладі «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради. Відповідно до акту факту передачі дитини від 01 березня 2022 року адміністрацією центру була передана дитина - [PERSON] , [INFO] , батьку - [PERSON] . Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого №1449 від 28.02.2022 р. син - [PERSON] , [INFO] , з 15.02.2022 по 28.02.2022 року знаходився в педіатричному відділені Міської дитячої лікарні №5 з алергічним захворюванням, до лікарні якого його помістили соціальні служби. За час перебування дитини у закладі дитини у педіатричному відділені Міської дитячої лікарні №5 мати здоров`ям дитини не цікавилась. Згідно з інформацією ДНЗ (ясла-садок) № 205 «Світлиця» від 24.05.2022 мати, [PERSON] , під час спілкування з вихователями доволі часто вступала в суперечки щодо дотримання термінів своєчасної оплати за харчування, несистематичного відвідування дитиною, [PERSON] , [INFO] , дитячого садочка, не відвідувала батьківські збори та не цікавилась життям групи, були випадки, коли телефонувала вихователям в нічний час з незрозумілими питаннями. На питання щодо причин частої відсутності дитини у закладі, не реагувала. Відповідно до інформації Запорізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 24 від 19.09.2022 [PERSON] - батько малолітнього [PERSON] , [INFO] , з відповідальністю ставиться до навчання та виховання сина, постійно підтримує зв`язок з класним керівником, допомагає сину з виконанням домашнього завдання. Мати, [PERSON] , на телефонні дзвінки класного керівника не відповідає, зі слів [PERSON] , участі в житті та вихованні дитини не приймає. Спеціалістами відділу по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей ЗМР було здійснено вихід за адресою фактичного проживання дітей з батьком. В результаті обстеження було встановлено, що умови проживання створені, в квартирі є все необхідне для проживання, розвитку та навчання дітей. Також під час відвідування було з`ясовано, що мати дітей іноді приходить до квартири, але для того, щоб поїсти та вчинити сварку, на дітей не звертає уваги, іноді до них грубо звертається після чого одразу уходить у невідомому напрямку. Відповідно до інформації Запорізького міського центру соціальних служб від 15.08.2022 з дітьми була проведена методика «Малюнок сім`ї» з метою з`ясування думки дітей з порушеного у суді питання, під час якої було помітно, що діти намагались уникнути розмови про маму, при цьому у захваті розповідали про батька, друзів, бабу та діда. Суду наданий висновок районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради № 21.01/03-23/602 від 21.10.2022р., про доцільність позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав стосовно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 28.12.2022 року позивач [PERSON] разом з малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] виїхали за кордон, де на час судового провадження мешкають в Німеччині (точна адреса суду невідома). [PERSON] з 2017 року перебуває під наглядом в КНП «Обласний кліничний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» ЗОР з діагнозом «шизофренія, параноїдальна форма, епізодичний тип перебігу, [PERSON] рекомендований прийом підтримуючого лікування. Разом тим, [PERSON] в установленому законом порядку недієздатною не визнавалася , у дієздатності обмежена не була , жодних доказів на підтвердження того, що вона за станом здоров`я не може виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню дітей суду не надала, незважаючи на те, що під час судового провадження суд неодноразово роз`яснював відповідачці про можливість проведення необхідного обстеження та надання суду відповідних висновків. Отже, за відсутності доказів належного, виходячи з принципу презумпції психічного здоров`я, закріпленого в ст. 3 ЗУ України «Про надання психіатричної допомоги» , відповідно до якого кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, суд вважає, що [PERSON] була зобов`язана виконувати батьківські обов`язки, зокрема передбачені ст.150 СК України, за якими батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Натомість, відповідачка [PERSON] самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, залишаючи дітей без належного піклування на бабу та діда, у зв`язку з чим, останні, як такі що опинилися в складних життєвих умовах, були узяті під нагляд працівниками служби у справах дітей, що привело до тимчасового розлучення дітей, оскільки [PERSON] з 15 лютого 2022 року перебував у комунальному закладі «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради, а [PERSON] знаходився в педіатричному відділені Міської дитячої лікарні №5 з алергічним захворюванням, до лікарні якого його помістили соціальні служби. Після чого діти були передані батькові -позивачеві по справі. За час проживання дітей з батьком [PERSON] життям дітей не цікавилася, обов`язки з виховання та утримання дітей не виконувала, напроти самоусунулася від спілкування з ними. Навіть за умов перебування дітей за кордоном, у відповідачки наявна можливість спілкування з дітьми за допомогою мобільного зв`язку, який є постійним між матір`ю та дітьми відповідачки, однак остання їм навіть не телефонує та не цікавиться їхнім життям. При цьому допитана в якості свідка мати відповідачки суду пояснила, що онуки мають власні телефони, якими користуються самостійно. А тому доводи відповідачки, що діти не вміють користуватися додатком «Вайбер» не є слушними. Жодного доказу на підтвердження того, що відповідачка приймає хоча б найменшу участь у житті дітей, або неможливості такої участі, пов`язаної з перешкоджанням або з інших причин, суду не надано. Суду наданий висновок районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради № 21.01/03-23/602 від 21.10.2022р., про доцільність позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав стосовно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Зазначений висновок повністю узгоджується з іншими матеріалами справи та наданими суду доказами. Отже, незважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, беручи до уваги, що відповідачка тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їхнього навчання, підготовку до самостійного життя, самоусунулася від забезпечення необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, не спілкуються з дітьми в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання ними освіти, навіть не знає який навчальний заклад відвідують її діти та як навчаються, суд вважає, що лише наявність заперечень проти позову, без вжиття жодних зусиль направлених на підтримання зв`язку з дітьми, не свідчить про наявність інтересу до дітей , тому суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є законним та обґрунтованими, підтверджені у судовому засіданні як поясненнями учасників провадження, так і показами допитаного свідка, які узгоджуються з письмовими доказами, наявними в матеріалах провадження, а тому підлягають задоволенню. Разом з тим, позбавлення батьківських прав не свідчить про обов`язковість припинення родинного зв`язку між батьками та дітьми, оскільки відповідно до ст. 168 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із заявою про надання їм права на побачення з дитиною. Суд може дозволити разові, періодичні побачення з дитиною, якщо це не завдасть шкоди її життю, здоров`ю та моральному вихованню, за умови присутності іншої особи. Та при зміні свого ставлення до дітей , згідно ст.169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. . Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16.08.2022 р. до досягнення повноліття дітей, підлягають задоволенню, оскільки згідно з ч. 2 ст. 166, ст. 180 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини до досягнення нею повноліття, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на користь батька [PERSON] . Таким чином, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав та стягнення аліментів законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню. Крім того, з відповідача підлягає стягнення судового збору на користь держави в розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved