Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-19 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із даним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що [PERSON] тривалий час працював у Акціонерному товаристві «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - АТ «КЗРК»), зокрема, електрослюсарем (слюсарем) черговим та з ремонту устаткування у шкідливих умовах праці 16 років, якому за медичним висновком 05.02.2013 року встановлено профзахворювання: нейросенсорна приглухуватість першого ступеня з легким зниженням слуху; хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії, пиловий бронхіт другої стадії, емфізема легень другої стадії. Легенева недостатність другого ступеня. Так відповідно до Акту від 3 квітня 2000 року причиною виникнення професійного захворювання слугував довгостроковий стаж роботи [PERSON] в умовах зі шкідливими та несприятливими умовами виробничого середовища, фізичним перевантаженням, недосконалість технологічних процесів. За актом від 24 квітня 2013 року професійне захворювання у [PERSON] виникло за обставин недосконалості технології збагачення руди, внаслідок чого позивач підпадав під вплив підвищених параметрів шуму. 20.06.2013 року позивачу при переогляді МСЕК встановлено первинно третю групу інвалідності безстроково та 35% втрати професійної працездатності внаслідок профзахворювання. Потім 01.02.2018 року позивачу при переогляді МСЕК продовжено третю групу інвалідності безстроково та встановлено 65% втрати професійної працездатності, внаслідок профзахворювання безстроково. Таким чином позивач втратив здоров`я та працездатність, набувши профзахворювання внаслідок роботи тривалий час у шкідливих умовах на підприємстві саме відповідача. Враховуючи, що АТ «Кривбасзалізрудком» не створило безпечних і нешкідливих умов праці, то позивачу через профзахворювання було спричинено моральну шкоду, яка виражається у стражданнях через прояв шум в голові та вухах, зниження слуху на обидва вуха, задишку при незначному фізичному навантажені, кашель з утрудненим відходженням слизового в`язкого харкотиння, біль у грудях та між лопатковій ділянці хребта. Змінився звичний спосіб життя позивача, що позбавляє можливості його реалізувати свої плани, рухатися легко і вільно, що є наслідками професійних захворювань, які викликають у позивача переживання, приниженість, неповноцінність, тому він не може вести звичний спосіб життя, через що змушений постійно перебувати на обліку у лікарів, приймати ліки. Свої моральні та душевні страждання позивач оцінив у 450000 грн. Таким чином просив суд стягнути з АТ «КЗРК» на користь [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди 450 000 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів, а також понесені судові витрати. Не погоджуючись із позовом [PERSON] ,\~представник відповідача\~подав до\~суду відзив, де вказував, що [PERSON] вперше 15.05.2000 року рішенням МСЕК встановлено 25% втрати професійної працездатності внаслідок профзахворювання безстроково. При цьому не перевірено факт проведення йому виплати фондом страхування від нещасних випадків на виробництві відшкодування через таке профзахворювання. Також за даними акту розслідування профзахворювання від 03.04.2000 року та від 24.04.2013 року [PERSON] працював в умовах шкідливих виробничих факторів не тільки на підприємстві відповідача, тому неможливо покладати тільки на відповідача відповідальність за професійні захворювання [PERSON] . Додавав, що позивач був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, а не через стан здоров`я. Крім того розмір моральної шкоди, яку просить стягнути позивач, не відповідає принципам справедливості, співмірності та розумності, бо є значно завищеним, а також без врахування положень податкового законодавства. Також заперечував проти стягнення судового збору з відповідача на користь держави, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року по справі № 496/3134/19. Також заперечував проти стягнення з відповідача витрат позивача на правничу допомогу адвоката, яку вважав недоведеною та явно завищеною. Таким чином просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог до АТ «КЗРК» у повному обсязі. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 жовтня 2024 року було відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Ані позивач, ані його представник не заперечували проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників. Представник відповідача, АТ «КЗРК», також не заперечував проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Також суд за клопотанням представника відповідача ухвалою суду від 24 жовтня 2024 року витребував з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області інформацію про проведення [PERSON] страхових виплат щодо відшкодування моральної шкоди за часткову втрату працездатності ним у розмірі 25% за довідкою МСЕК від 15.05.2000 року. Однак на теперішній час, незважаючи на заходи прийняті судом з метою сприянню стороні відповідача в отримані такої інформації, витребувані відомості не були надані суду ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, хоча ухвала суду та нагадування були отримані виконавцем вчасно. При цьому за ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Таким чином суд, виходячи з принципу розумності строків розгляду справи, ступеня важливості витребуваного доказу, можливості вирішення судом спору за відсутності інформації з ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, яка не впливає на право [PERSON] на отримання відшкодування ним моральної шкоди, дійшов висновку про доцільність ухвалення рішення суду без отримання витребуваної інформації. Отже, дослідивши наявні у матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заявлених вимог, виходячи з наступного вмотивування. Судом було встановлено, що [PERSON] з 22.09.1975 року по 18.10.1982 року, з 02.10.1985 року по 04.01.1991 року, а також з 15.01.1997 року по 29.01.2021 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, оскільки працював гірським майстром, підземним заступником керівника ділянки, начальником відділу капітального будівництва, керівником шахти, підземним гірським майстром, електро газо зварювальником, електрослюсарем черговим, звідки [PERSON] було звільнено 29 січня 2021 року через вихід на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки позивача. Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 3 квітня 2000 року, складеного відносно АТ «КЗРК»,\~встановлено наявність у [PERSON] , стаж роботи якого в умовах впливу шкідливих факторів становив 19 років, професійного захворювання: пилевий бронхіт першої стадії, емфізема легень 1 ст., легенева недостатність 1 ст., встановленого ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» за висновком від 11.02.2000 року. При цьому виникнення у [PERSON] професійного захворювання сталось внаслідок запиленості повітря вище за допустимі норми, чим підтверджено шкідливість його умов праці. Також у Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 3 квітня 2000 року вказано професійний маршрут позивача, з якого вбачається, що [PERSON] працював на шахті «Піонер» «Добропіллявугілля» протягом трьох років, у шахті «Красноармійська-2» протягом трьох років, а також більше 13 років на АТ «КЗРК» у шкідливих умовах праці через запиленість повітря. Згідно із довідкою МСЕК від 15.05.2000 року [PERSON] було встановлено втрату 25% працездатності внаслідок профзахворювання. Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 25 квітня 2013 року, складеного відносно АТ «КЗРК», встановлено наявність у [PERSON] , стаж роботи якого в умовах впливу шкідливих факторів становив 18 років 8 місяців, професійного захворювання: нейросенсорна приглухуватість першого ступеня з легким зниженням слуху; а також хронічне обструктивне захворювання легень 2-ї ст. (пиловий бронхіт 2-ї ст., емфізема легень 2-ї стадії), легенева недостатність другого ступеня, встановленого ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» за висновком від 05.02.2013 року. При цьому виникнення у [PERSON] професійного захворювання сталось внаслідок впливу на нього підвищеного рівня шуму, чим підтверджено шкідливість його умов праці. Також у Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 25 квітня 2013 року вказано професійний маршрут позивача, з якого вбачається, що [PERSON] , окрім як на АТ «КЗРК», також працював на шахті «Красноармійська» «Добропіллявугілля» протягом майже трьох років у таких шкідливих умовах праці. Отже, суд встановив, що на підприємстві відповідача [PERSON] пропрацював у шкідливих умовах праці загалом майже 16 років. Згідно із довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії АБ № 00033775 від 20.06.2013 року вбачається, що [PERSON] було встановлено третю групу інвалідності та втрату 35% працездатності (30% внаслідок ХОЗЛ та 5% через приглухуватість). У зв`язку із професійним захворюванням [PERSON] неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується виписками з медичних карток стаціонарного хворого. В подальшому внаслідок повторного переогляду згідно із довідкою МСЕК серії АВ № 0037381 від 01.02.2018 року вбачається, що [PERSON] було підтверджено третю групу інвалідності безстроково та встановлено втрату 65% працездатності (50% внаслідок ХОЗЛ та 15% через приглухуватість) також безстроково. На підставі\~ст.3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. За ч. 4\~ст. 43, ч. 1 ст. 46 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до\~ст. 12 Закону України «Про охорону праці»\~(на момент виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно із ст. 153 КЗпП України забезпечення\~безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. На підставі\~ст.237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Враховуючи, що відшкодування працівнику моральної шкоди у випадку, передбаченому ст. 237-1 КЗпП України, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, та моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я під час роботи у відповідача, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, то суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок АТ «КЗРК». На підставі переліченого обґрунтування, суд не погоджується з доводами представника відповідача про те, що АТ «КЗРК» не відповідає за отриманні позивачем професійні захворювання та відповідно у спричиненні цим позивачу моральної шкоди. При цьому наявність вини у даному випадку для відповідальності відповідача за законом не вимагається, оскільки за п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Судом було встановлено, що у зв`язку з отриманням професійного захворювання зі встановленням стійкої втрати працездатності у розмірі 65% безстроково та встановленням третьої групи інвалідності безстроково позивачу безумовно було заподіяно моральну шкоду. Внаслідок професійного захворювання у [PERSON] змінились умови життя, він був змушений проходити тривале лікування, відчуваючи фізичний біль та дискомфорт у повсякденному житті, обмеженість у можливості продовжувати колишній активний спосіб життя та тривогу за майбутнє, внаслідок чого відкидає посилання представника відповідача на недоведеність завдання позивачу моральної шкоди внаслідок отримання професійного захворювання. Таким чином суд не може погодитись із доводами представника відповідача, що розмір моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я позивача, не був доведений [PERSON] . Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності та справедливості. Так відповідно до п. 9\~Постанови Пленуму\~Верховного\~Суду\~України «Про\~судову\~практику\~в справах\~про\~відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди»\~№\~4\~від\~31\~березня\~1995\~року розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Таким чином суд бере до уваги при обрахунку розміру моральної шкоди [PERSON] внаслідок професійного захворювання кількість часу, яку він пропрацював у шкідливих умовах на підприємстві відповідача, загальний стаж роботи позивача на АТ «КЗРК», що стало причиною встановлення професійного захворювання [PERSON] , ступінь втрати ним працездатності через професійні захворювання, отриману ним безстроково інвалідність, необхідність позивача у медикаментозному лікуванні, розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи, а також відповідальність, яка, зокрема, лежить підприємстві відповідача у спричиненні ушкодження здоров`я позивачу. При цьому судом було враховано професійний маршрут [PERSON] , який пропрацювала також у шкідливих умовах праці на інших підприємствах ніж АТ «КЗРК». Отже, на підставі переліченого вмотивування, враховуючи те, що [PERSON] пропрацював на підприємстві відповідача в умовах шкідливих факторів 16 років, загальний стаж роботи позивача на АТ «КЗРК», що складає більше 36 років, отримавши внаслідок недосконалості виробництва загалом 65% стійкої втрати працездатності через набуті ним професійні захворювання при роботі у таких шкідливих умовах та інвалідність, які є безстроковими, зважаючи на розмір на 1 січня 2024 року мінімальної заробітної плати в сумі 7100 грн., то на переконання суду розмір відшкодування завданої [PERSON] ушкодженням здоров`я моральної шкоди з боку АТ «КЗРК» повинен дорівнювати саме 300 000 грн., що відповідатиме спричиненій [PERSON] моральній шкоді через незворотність негативних наслідків професійного захворювання на його здоров`ї та подальшому житті. Суд при цьому зауважує, що порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Відповідно до пп. «А» п. 164.2.14 ст. 164 Податкового кодексу України (в редакції з 23 травня 2020 року) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПК України. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку (в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати) та відповідно підлягають оподаткуванню, однак крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року по справі № 180/683/13-ц. Таким чином суд не приймає до уваги долучену до відзиву представником відповідача індивідуальну податкову консультацію та зазначає, що чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. У даному випадку це суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок професійного захворювання, тобто заподіяння йому шкоди здоров`ю. На підставі переліченого вказані зміни до податкового законодавства не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок отриманого професійного захворювання. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 21 червня 2022 року по справі № 599/645/21. Суд при цьому вказує, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про судовий збір» платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом. Так за п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Згідно із ч. 8 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] звільнений від сплати судового збору за подання даного позову на користь держави, то саме на АТ «КЗРК» покладається обов`язок щодо сплати судового збору пропорційно до задоволеної частини заявлених позовних вимог, як сторони стосовно якої було ухвалене дане рішення судом. Отже, суд відкидає посилання представника АТ «КЗРК» на відсутність законних підстав для стягнення з відповідача судового збору на користь держави, оскільки наведена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13.07.2022 року по справі № 496/3134/19 позиція щодо розподілу судових витрат відрізняється від обставин, наявних по тій справі, порівняно зі справою, що суд наразі вирішує. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід\~держави судовий збір\~в сумі\~3000 грн. На підставі ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу. Згідно із ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Суд встановив, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу адвоката підтверджуються ордером № 1321322 адвоката Ткаченко О. П., договором на правничу допомогу від 26.09.2024 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , розрахунком від 06.10.2024 року витрат на правничу допомогу в сумі 9000 грн., актом виконаних робіт правничої допомоги від 06.10.2024 року, підписаний сторонами, на суму 9000 грн. за ознайомлення з матеріалами (3 год. по 1000 грн. за 1 год.), опрацювання правової позиції й збір доказів (3 год. по 1000 грн. за 1 год.), підготовка та подання позовної заяви (2 год. по 1000 грн. за 1 год.), за судове представництво (1 год. в сумі 1000 грн.), а також квитанцією до прибуткового касового ордеру від 26.09.2024 року про сплату позивачем 9000 грн. за надану правничу допомогу адвокату Ткаченко О. П. Натомість, суд зазначає, що розгляд справи відбувся без проведення судового засідання, внаслідок чого витрати позивача на правничу допомогу адвоката в сумі 1000 грн. не були доведені належним чином. В іншій частині наведених витрат, враховуючи докази на їх підтвердження, з огляду на зазначені норми права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу є доведеними в сумі 8000 грн. (9000 1000 = 8000), оскільки вони пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим, а також при цьому були дотримані критерії розумності їх вартості, внаслідок чого суд відкидає посилання представника відповідача про їх необґрунтованість та необхідність їх зменшення. Натомість, враховуючи, що суд частково задовольнив заявлені позовні вимоги [PERSON] , то судові витрати останнього з оплати доведеного в суді розміру правничої допомоги в сумі 8000 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до частки задоволених судом позовних вимог, тобто в сумі 5333,33 грн. (300000 / 450000 х 8000 = 5333,33).

Outcome: partial