Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

І. Позиції учасників справи Аргументи позивача 16 липня 2024 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , подана адвокатом Бондарем А.В., до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення. Позов обґрунтований тим, що: - [INFO] померла [PERSON] , дружина позивача; - до складу спадщини увійшла квартира [ADDRESS] ; - спадкоємцями за законом, які прийняли спадщину, є позивач, [PERSON] , який прийняв спадщину шляхом подання відповідної заяви і відповідач, [PERSON] , син спадкодавиці, який прийняв спадщину, оскільки був зареєстрований зі спадкодавицею за однією адресою на час відкриття спадщини; - водночас [PERSON] разом зі спадкодавицею на час відкриття спадщини не проживав; - наведене унеможливлює оформлення позивачем права на спадщину на квартиру в цілому. З огляду на викладене, [PERSON] просив: - установити факт непроживання [PERSON] разом зі спадкодавицею на час відкриття спадщини; - визнати [PERSON] таким, що не прийняв спадщину після [PERSON] . У судове засідання позивач та його представник не з`явилися. 16 грудня 2024 року, до початку судового розгляду, представник позивача, адвокат Бондар А.В., подав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача. Позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечив. Аргументи відповідача Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву відповідач не подав. Позиція третьої особи Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. За змістом положень частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за умови, що її належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті ІІ. Процесуальні дії суду 24 липня 2024 року суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху з підстав недоплати судового збору. 31 липня 2024 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, у якій визначив проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 30 серпня 2024 року. До позовної заяви представник позивача долучив клопотання про витребування у Дванадцятій київській державній нотаріальній конторі копії спадкової справи, заведеної до майна [PERSON] , яка померла [INFO] . Зазначене клопотання суд задовольнив, про що зазначив в ухвалі про відкриття провадження у справі від 31 липня 2024 року. На підставі заяви представника позивача підготовче засідання, призначене на 30 серпня 2024 року, суд відклав на 26 вересня 2024 року. У зв`язку з ненаданням копії спадкової справи підготовче засідання, призначене на 26 вересня 2024 року, суд відклав на 22 жовтня 2024 року. 22 жовтня 2024 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду по суті на 19 листопада 2024 року. У зв`язку з неявкою відповідача судове засідання, призначене на 19 листопада 2024 року, суд відклав на 04 грудня 2024 року. На підставі заяви представника позивача судове засідання, призначене на 04 грудня 2024 року, суд відклав на 16 грудня 2024 року. Інші заяви чи клопотання учасники справи не подавали. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вирішуючи питання про проведення заочного розгляду справи, суд зазначає таке. Два поштові конверти, якими відповідачу на його зареєстроване місце проживання суд направив ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками (а.с. 34, 76), повернулися до суду без вручення. На довідці про причини повернення / досилання стоять відмітки «повертається» та «за закінченням терміну зберігання». Суд зауважує, що листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 (провадження № 61-11723св22). Також суд повідомляв [PERSON] про розгляд справи через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України (а.с. 92). З огляду на викладене, суд ужив всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи. Оскільки відповідач відзив на позовну заяву не подав, у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, а також ураховуючи те, що позивачка проти ухвалення заочного рішення не заперечила, суд без виходу до нарадчої кімнати ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІІІ. Обставини, які встановив суд [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного тану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві 05.12.2009, актовий запис № 1746 (а.с. 8, 48). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 11.09.2023, актовий запис № 15689 (а.с. 9, 43). Згідно з інформаційною довідкою серії КВ-2024 № 1765, виданою Комунальним підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 22.01.2024 (код перевірки на вебсайті bti.com.ua 2300024173659), за даними реєстрових книг бюро квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою 08.02.1996 за р. № 2у-459, та на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою 08.02.1996 за р. № 2у-461; право власності зареєстроване 15.02.1996 за реєстровим № 903 (а.с. 13, 70). 13 вересня 2023 року [PERSON] звернувся до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті дружини, [PERSON] (а.с. 42). Спадкова справа після смерті [PERSON] зареєстрована у Спадковому реєстрі 13.09.2023 за № 71230342, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 73930307, номер справи у нотаріуса 1032/2023 (а.с. 54). 22 березня 2024 року [PERSON] звернувся до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] в цілому (а.с. 60). 22 березня 2024 року державний нотаріус Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Тітова О.В. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] в цілому, оскільки другим спадкоємцем є син померлої, [PERSON] , який постійно проживав разом зі спадкодавицею на час прийняття спадщини (а.с. 12, 71). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом запису актів громадянського стану Виконавчого комітету Октябрської районної Ради депутатів трудящих міста Улан-Уде, Бурятія 31.07.1975, актовий запис № 1021 від 03.07.1975, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] і [PERSON] (а.с. 10, 59). Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва № 99199021 від 15.09.2023 за адресою: [ADDRESS] станом на 10.09.2023 були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] (а.с. 58). Згідно з актом, складеним житлово-будівельним кооперативом «Автотранспортник» 20.05.2019 [PERSON] за адресою: [ADDRESS] фактично не проживає (а.с. 16). Згідно з довідкою, виданою житлово-будівельним кооперативом «Автотранспортник» 28.03.2024 за № 1, [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] з 2010 року за вказаною адресою фактично не проживає (а.с. 15). ІV. Мотиви і висновки суду Щодо вимоги про встановлення факту непроживання Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 ЦПК України. Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частини перша, друга статті 1220 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповіднодо статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Тлумачення наведених норм свідчить, що для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Отже, наявність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця автоматично не свідчить про те, він постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц; від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19; від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, від 26 квітня 2023 року у справі № 204/1052/20, від 06 листопада 2024 року у справі № 759/20436/23. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У справі, що розглядається: - надані позивачем докази з достатнім ступенем переконливості підтверджують, що відповідач на час відкриття спадщини разом зі спадкодавицею не проживав; - відповідач у судове засідання не з`явився, не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, не подав відзиву на позов та не навів суду будь-яких аргументів, якщо у нього такі існували, що спростовують доводи позивача і надані ним докази в обґрунтування позовних вимог. Жодних доказів проживання разом з матір`ю на день її смерті відповідач не надав. За таких обставин, вимогу про встановлення факту непроживання [PERSON] разом із [PERSON] на час відкриття спадщини суд задовольняє. Частину другу статті другої Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на яку посилається позивач, суд не застосовує, позаяк на час виникнення спірних правовідносин вона втратила чинність. Щодо вимоги про визнання [PERSON] таким, який не прийняв спадщину Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Отже, спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати. У будь-якому разі слід ураховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту, чи призведе це до кінцевої мети, якої прагне досягти позивач, звертаючись до суду. Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 30)). У постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України зазначив, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Таке тлумачення видається логічним, адже встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини відповідає приписам частини третьої статті 1268 ЦК України і підтверджує прийняття спадщини. Так само встановлення факту непроживання вже свідчить про те, що спадкоємець спадщину не прийняв. Відтак додаткове визнання цієї обставини судом не є необхідним. З огляду на викладене, вимога про визнання відповідача таким, який не прийняв спадщину не є належним і ефективним способом захисту прав позивача, тому в її задоволенні суд відмовляє. V. Висновки суду Суд констатував, що: - [PERSON] не проживав разом із [PERSON] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини; - вимога про визнання [PERSON] не є належним і ефективним способом захисту прав позивача. За таких обставин, суд задовольняє позов частково. VІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивач при поданні позову сплатив судовий збір у сумі 2 422,40 гривень, що підтверджується квитанціями АТ «ТАСКОМБАНК» № 0048-4102-6905-0342 від 05.07.2024 (а.с. 1), № 4045-4588-9138-7470 від 29.07.2024 (а.с. 24). Доказів понесення інших судових витрат сторони у справі не надали. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки сторони не заявляли вимоги щодо відшкодування судових витрат, суд не вирішує питання їх розподілу. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial