Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

Зміст позовних вимог У травні 2024 року [PERSON] , через представника - адвоката Головченко Інну Олександрівну, звернулася до Деснянського районного суду міста Києва через систему «Електронний суд» з позовною заявою до [PERSON] , інша особа [PERSON] , третя особа державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Мазур Олена Юріївна, в якій просить суд визнати недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 12.12.2015 державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Мазур О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №11-511. Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.05.2014 [PERSON] отримала в спадок від свого померлого чоловіка двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позивач має доньку [PERSON] та онука [PERSON] . 13 березня 2015 року позивач оформила заповіт, посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Колодій Г.М., зареєстрований в реєстрі за №2-220. Позивачка вказує, що колишній цивільний чоловік дочки звернувся до неї з проханням зареєструвати його в своїй квартирі, оскільки сам був зареєстрований на окупованій території та планує балотуватися в народні депутати у Деснянському районі. Позивачка, розуміючи ситуацію, у якій опинилася людина, погодилася зареєструвати колишнього зятя в своїй квартирі. Якось у розмові позивачка розповіла [PERSON] , що оформила заповіт на онука та показала сам документ. Батько дитини подивився на документ та сказав, що законодавство наразі змінилося, треба заповіт переробити, що він все самостійно влаштує, відвезе до нотаріуса, все сам перевірить, позивачці треба буде тільки поставити підпис. Так, взимку 2015 року у нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Мазур О.Ю., позивачка підписала, як вважала, новий заповіт, щоб після її смерті квартира, яка належить їй на праві власності та в якій вона проживає, перейшла у власність до онука. Згодом, оскільки, як виявилося, батько відповідача, після реєстрації в квартирі позивачки, оформив на адресу квартири якісь підприємства, позивачці стали приходити незрозумілі їй листи, повістки до суду на ім`я зятя тощо. Позивачка неодноразово просила [PERSON] «виписатися» з її квартири, але останній просто ігнорував прохання. Позивачка попросила онука поговорити з батьком, щоб він, все ж таки, зареєструвався десь в іншому місці, бо їй, як літній людини, не дуже зручно мати можливі неприємності з огляду на те, що на адресу її квартири щось реєструється. Однак онук відреагував дуже різко та навіть обізвав позивачку, сказав, щоб не чіплялася до батька. Останній раз, десь у березні 2024 року, коли позивач в черговий раз попросила онука поговорити з батьком, бо їй і важко, і лячно від всього цього, [PERSON] сказав дуже дивну фразу, щось на кшталт: «ти не уявляєш, що буде з тобою, коли мені виповниться вісімнадцять років» і показав на двері. Позивачка не зрозуміла, про що йде мова і попросила онука пояснити, на що останній повідомив, що він є справжнім власником квартири і як тільки йому виповниться 18 років, він її продасть, а позивачка піде на вулицю. 23 квітня 2024 року відповідно до інформаційної довідки № 375492979 позивачці стало відомо, що відповідач, починаючи з 12.12.2015 є власником її квартири за адресою: [ADDRESS] , згідно з договором дарування, квартири, серія та номер: 11-511, виданий 12.12.2015, видавник: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, державний нотаріус Мазур Олена Юріївна. Позивачка і по цей час проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , сплачує всі відповідні платежі та не має іншого житла. Позивачка вважає, що договір дарування квартири, серія та номер: 11-511, виданий 12.12.2015, видавник: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, державний нотаріус Мазур О.Ю., є недійсним, таким, який вчинений особою, яка помилилася щодо обставин, адже позивач не мала наміру передавати квартиру у власність онука за життя, вона дійсно вважала, що підписує новий заповіт. Рух справи Ухвалою суду від 10 травня 2024 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. Від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано нову редакцію позовної заяви, в якій визначено [PERSON] , як законного представника [PERSON] . Також у новій редакції позовної заяви викладено клопотання про витребування доказів. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Витребувано від П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію договору дарування квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 12.12.2015 державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Мазур О.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 11-511. 05 червня 2024 року від П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори надійшли листи на виконання ухвали суду, в яких третя особа просить суд проводити розгляд за відсутності представника третьої особи. 10 вересня 2024 року від представника позивача надійшла заява про виклик свідків, у задоволенні якої судом відмовлено ухвалою від 10 жовтня 2024 року, занесеною до протоколу судового засідання. 09 жовтня 2024 року від [PERSON] , яка є законним представником [PERSON] , надійшла заява про визнання позову. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2024 року суд не прийняв визнання [PERSON] позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним і ухвалив продовжити судовий розгляд за вказаним позовом, оскільки визнання [PERSON] позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним порушує право дитини на власність. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 15 жовтня 2024 року позивачкою подано письмові пояснення. Під час розгляду справи по суті позивачка підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Відповідач та його законний представник до суду не з`явилися, при цьому повідомлялися про розгляд справи шляхом направлення судових повісткок на адресу зареєстрованого місця проживання ( [ADDRESS] ). Поштове відправлення повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Оскільки відповідачта його законний представник про розгляд справи повідомлялися належним чином, відзив на позовну заяву не подали та не повідомили причини його неподання, суд вважає можливим розглянути спір на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Фактичні обставини справи, встановлені судом 13 березня 2015 року [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] , а все інше майно - [PERSON] , що підтверджується заповітом, посвідченим державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Колодій Г.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 2-220. Відповідно до договору дарування квартири від 12 грудня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Мазур О.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 11-511, [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний), [INFO] , від імені якого діють його законні представники - батьки: [PERSON] та [PERSON] , діючи вільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину) уклали договір про те, що дарувальник подарувала - передала у власність обдаровуваного безоплатно, а обдаровуваний прийняв в дар квартиру [ADDRESS] . Сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямовує на реальне настання настання наслідків, що обумовлюються у ньому. Зміст ст. 182, 210, 229, 230, 231, 233, 234, 235, 249, 717, 721, 722, 727, 728 ЦК України, та ст. 60, 65 Сімейного кодексу України, ч. 5 ст. 36, 47, 174 Податкового кодексу України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування» сторонами нотаріусом роз`яснено. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] зареєстроване в Державному реєстрі речових прав 12 грудня 2015 року, що підтверджується інформаційною довідкою № 375492979 від 23.04.2024. Норми права та мотиви суду Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 викладено висновок, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частин десятої - тринадцятої статті 44 Закону України « Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року в справі № 6-93цс16 зазначено, що: «якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування». Схожі за змістом висновки містяться в постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц та від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц. У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 (провадження № 61-7595св22) зазначено, що: «тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив». Верховний Суд у постанові від 29 березня 2024 року у справі № 523/13811/21 наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б вказували, що під час укладення оскаржуваного договору дарування позивачка не була ознайомлена з умовами правочину та не розуміла його значення, а також, що укладення такого правочину суперечило внутрішньому волевиявленню [PERSON] . Сам по собі факт похилого віку [PERSON] не свідчить про укладення договору дарування під впливом помилки. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що надало їй право користування квартирою після реєстрації права власності за відповідачем. Вказана обставина сама по собі не може вказувати на помилку під час укладення спірного договору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Позивачка не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала істотні умови і правові наслідки його укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 12.12.2015 державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Мазур О.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №11-511 з підстав вчинення під впливом помилки. Таким чином позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю. Щодо судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, то судові витрати покладаються на позивача в повному обсязі.

Outcome: dismissed