Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] \~в особі\~представника [PERSON] \~звернулася до\~Жовтневого районного\~суду м.\~Запоріжжя з\~позовом до\~ [PERSON] \~про визнання\~майна особистою\~приватною власністю. В обґрунтування позову зазначила, що у 1991 році [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. В 1998 році стосунки між подружжям почали псуватися та у жовтні 1999 року шлюбні відносини були повністю припинені, з того часу сторони проживають окремо. При цьому, юридично шлюб був припинений рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2002 року (справа № 2-2487). В 2001 році батько позивача, [PERSON] , подарував їй кошти для придбання власного житла в м. Запоріжжя, в розмірі 10\~000 доларів США. Подаровані кошти були його власними заощадженнями. [PERSON] був фізичною особою-підприємцем, мав продовольчий магазин та кооператив смт. Чернігівка. 17.05.2001 року позивач на подаровані батьком кошти придбала квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . На момент укладення договору купівлі-продажу квартири [PERSON] не проживала з відповідачем, не була пов`язана спільним побутом. Хоча квартира й була придбана під час перебування позивача у шлюбі, але не спільні кошти подружжя, а виключно за її власні кошти, під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу. У 2024 році позивач вирішила скористатися право продажу квартири, однак реалізувати дане право не змогла, оскільки, незважаючи на те, що квартира нею була придбана під час фактичного припинення шлюбних відносин, за особисті (подаровані батьком) кошти, таке нерухоме майно віднесено до спільної сумісної власності подружжя. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати особистою приватною власністю [PERSON] квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 15.10.2024 року відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити в загальному позовному провадженні та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду\~від\~15.11.2024\~року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~81,\~83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 21.12.1991 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 21.12.1991 року. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на [PERSON] . 17.05.2001 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Петрушенко Т.І., зареєстрований в реєстрі за № КД-1527, відповідно до якого [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] , жилою площею 44,0 кв.м. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 25742717 від 19.08.2014 року, право приватної власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: КД_1527, виданий 17.05.2001 року, видавник: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І., зареєстровано за [PERSON] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2002 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 14.12.2002 року. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 04.03.2003 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 04.03.2003 року зроблено запис за № 57. В матеріалах справи наявні письмові пояснення свідка [PERSON] , який зазначив, що йому відомо, що з сім`єю [PERSON] знайомий з 1975 року, їх родини перебували в дружніх стосунках. З 90-х років [PERSON] успішно займався підприємницькою діяльністю в смт. Чернігівка, Запорізької обл., мав кооператив та продовольчий магазин. З 1998 р. по 2000 роки донька [PERSON] , [PERSON] , проживала разом з донькою [PERSON] разом з батьками в смт. Чернігівка, Запорізької обл. Навесні 2001 року [PERSON] сказав, що подарував донці 10 тисяч доларів США для придбання власної квартири в м. Запоріжжя. [PERSON] був зареєстрований як фізична особа-підприємець та здійснював підприємницьку діяльність, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи від 26.11.1998 року, свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00 № 411832 від 26.11.1998 року та свідоцтвом про реєстрацію платника податку на додану вартість № 64002122 НВ № 011094 від 02.12.1998 року. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004 р. За загальним дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 р. До сімейних відносин, які існували до 01.01.2004 р., норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Враховуючи те, що спірне майно придбано під час перебування у шлюбі та до набрання чинності СК України, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статтей КпШС України. Згідно зі ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 754/2265/17 (провадження № 61-27989св18). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) зазначено, що «застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя». Відповідно до вимог\~ст.28\~КпШС України\~в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Статтею 44 КпШС України\~визначалося, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Правило ст. 28 КпШС встановлює правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте після припинення шлюбних відносин. Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим та доведеним, що квартира [ADDRESS] , незважаючи на те, що була придбана в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, є особистою приватною власністю позивача [PERSON] , оскільки куплена нею у 2001 році за особисті кошти у період роздільного проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2002 року про розірвання шлюбу, в якому зазначено, що на час розгляду справи у суді сторони фактично припинили шлюбні відносини. Жодних доказів того, що відповідач [PERSON] приймав участь в придбанні квартири, суду не надано, обґрунтованих заперечень проти позову відповідач не подав. При цьому, суд враховує, що з моменту розірвання шлюбу пройшов значний період часу, відомостей про те, що відповідач виявляв намір користуватись вказаною квартирою, оформити право на частку квартири як на спільне майно подружжя, суду не надано і судом не встановлено. Враховуючи вищевикладене, зібрані по справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення\~позовних вимог.

Outcome: approved