Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позову позивач зазначила, що з 12.12.1997 по 11.01.2023 вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі з відповідачем, на підставі договору купівлі-продажу від 14.01.2015, укладеного позивачкою із [PERSON] , вона придбала квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 24,9 кв.м, загальною площею 41,41 кв.м. Кошти за купівлю квартири у розмірі 646 160 грн. були внесені позивачкою на рахунок продавця, відкритий в ПАТ «Комерційний банк «Надра», що підтверджується квитанцією №4416 від 14.01.2015. За твердженням позивачки відповідачем заперечується її право особистої приватної власності на спірну квартиру, тому з метою підтвердження цього права позивачка звернулася до суду. Позивачка посилається на те, що зазначена квартира куплена за кошти, які вона отримала від продажу належної їй на праві особистої приватної власності квартири, загальною площею 101,8 кв.м, яка розташовувалася за адресою [ADDRESS] , а тому вона просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, а позивачу - відповіді на відзив. Відповідач у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не надав, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Ухвалою суду від 03.10.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач не з`явилася, перед його початком представником позивача подано заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій представник підтримала позовні вимоги, не заперечуючи при цьому щодо ухвалення судом заочного рішення по справі. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, жодних заяв чи клопотань до суду не подав. З огляду на наведене та при відсутності заперечень з боку представника позивача, суд ухвалив провести розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. При вирішені питання щодо розгляду справи в заочному порядку суд виходив з того, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як встановлено судом, з 12.12.1997 [PERSON] перебувала із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно з рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.01.2023 у справі №759/17359/22. 14.01.2015 між [PERSON] , як покупцем, та [PERSON] , як продавцем, було укладено договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Старухіною В.В. та зареєстрований в реєстрі за №41, на підставі якого [PERSON] придбала квартиру, загальною площею 41,41 кв.м, житловою площею 24,9 кв.м., розташовану за адресою [ADDRESS] . Того ж дня право власності на вказану квартиру було зареєстроване за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №32218564 від 14.01.2015. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У відповідності до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Таким чином, оскільки вказана квартира була придбана позивачкою під час перебування її у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, щодо цього об`єкта нерухомого майна діяв режим спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування позову позивачка стверджує, що спірна квартира була придбана за її особисті грошові кошти, які були отримані нею від продажу належної їй на праві власності квартири, що знаходилася за адресою [ADDRESS] . З`ясовуючи обґрунтованість таких її доводів, суд враховує наступне. Договором передачі квартири у власність громадян та свідоцтвом про державну реєстрацію права 66 АЖ 564978 від 03.06.2014 підтверджено факт набуття у приватну власність позивачки квартири, загальною площею 101,8 кв.м, за адресою [ADDRESS] . Договором купівлі-продажу від 03.12.2014, укладеним між позивачкою та [PERSON] , підтверджується факт продажу позивачкою вищезазначеної квартири за 4 200 000 рублів. Інформаційною довідкою з сайту: ttps://index.minfin.com.ua/exchange/archive/2014-12-03/ підтверджується курс долару США ЦБ рф - 50.7678 руб. за 1 дол. США. Отже, 4 200 000 руб. складало 82 729,6 дол. США (4 200 000 руб. : 50.7678 руб. = 82 729,6 дол.). Довідкою про проведення операції з готівковою валютою підтверджується факт конвертації частини суми у розмірі 2 323 750 руб. в долари США за курсом 55,0 руб. за 1 дол. США в Свердловському відділенні № 70031481/373 Сбербанку росії, що складало 42 250 дол. США. Прибутковим касовим ордером від 03.12.2014 та довідкою про проведену операцію з готівковою валютою від 03.12.2014 підтверджується факт відкриття позивачкою депозитного рахунку та внесення на нього 42 250 дол. США. Видатковим касовим ордером від 11.12.2014 та довідкою про проведену операцію з готівковою валютою підтверджується факт зняття готівкових коштів у сумі 42 250 дол. США. Договором купівлі-продажу квартири від 14.01.2015, укладеним між позивачкою та [PERSON] , підтверджується факт набуття у власність позивачкою квартири за адресою [ADDRESS] . Квитанцією №4416 від 14.01.2015 підтверджується факт внесення позивачкою на рахунок [PERSON] , відкритий в ПАТ «Комерційний банк «Надра», грошових коштів у розмірі 646 160 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що у позивачки було достатньо особистих грошових коштів, отриманих від продажу квартири у м. Єкатеринбург, для купівлі квартири за адресою [ADDRESS] . Рішенням III сесії VII скликання Київської міської ради №8/873 від 22.01.2015 «Про повернення історичної назви вулиці у місті Києві» підтверджується факт перейменування [ADDRESS] . Із урахуванням наведеного, суд вважає обґрунтованими та доведеними твердження позивачки про те, що спірну квартиру нею було придбано за її особисті грошові кошти. При цьому суд враховує, що відповідачем вказані обставини не спростовані. Жодних доказів на спростування доводів позивачки, як і відзиву на позовну заяву, відповідач до суду надав. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з п. 3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 05.03.2019 у справі №917/377/17, згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Як встановлено судом, право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] було набуте позивачкою на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного нею 14.01.2015 із [PERSON] та в подальшому зареєстровано за нею в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 8381367, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 549272780000. Із урахуванням наведеного, встановивши, що хоча й спірна квартира за адресою [ADDRESS] була придбана за час перебування сторін у шлюбі, однак за особисті грошові кошти позивачки [PERSON] , суд вважає, що з метою захисту прав позивачки, а також підтвердження уже наявного у неї права власності на вказану квартиру, наявні усі законні підстави для визнання за нею права особистої власності на таке нерухоме майно. На підставі викладеного,

Outcome: approved