Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-12 00:00:00

В липні 2023р. позивач ФОП [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд: - стягнути з відповідача на свою користь 3,0 % річних у розмірі 764,0 грн.; інфляційні втрати у розмірі 3175,77 грн.; судовий збір в розмірі 858,88 грн.; витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2021р. по цивільній справі № 761/13970/19, яка набрала законної сили, було задоволено позов ФОП [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу. Стягнуто з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] шкоду в порядку в регресу в розмірі 6124,9 грн.; здійснено розподіл судових витрат. В серпні 2022р. позивачем було отримано виконавчий лист з примусового виконання зазначеної вище постанови апеляційної інстанції та пред`явлено виконавчий лист до виконання. Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва від 16 серпня 2022р. відкрито виконавче провадження. На час звернення до суду з вказаним позовом, відповідачем, як боржником у виконавчому провадженні № [NUMBER], постанова апеляційної інстанції не виконана, а тому з метою захисту прав позивача, останній звернувся до суду з вказаним позовом, і в порядку ст. 625 ЦК України, просив суд стягнути з відповідача на свою користь 3,0 % річних та інфляційні втрати за період часу з 07 травня 2019р. по 02 липня 2023р. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07 вересня 2023р. позов залишено без руху. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2023р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників процесу. У встановленому законом порядку, учасники справи були оповіщені судом про відкриття провадження по справі та призначення справи за правилами спрощеного позовного провадження з без повідомлення (виклику) учасників справи. Відзив на позов, стороною відповідача не подавався. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 травня 2019р. по цивільній справі № 761/13970/19 було відкрито провадження по справі, за позовом ФОП [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, в порядку регресу. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 січня 2021р., по цивільній справі № 761/13970/19, позов ФОП [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, в порядку регресу - залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2021р. по цивільній справі № 761/13970/19, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу адвоката Самойленка П.М. представника ФОП [PERSON] - задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 січня 2021р. скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ФОП [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу задоволено у повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] шкоду, в порядку регресу в розмірі 6124,9 грн. Здійснено розподіл судових витрат. Судом встановлено, що 16 серпня 2022р. приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Яцишиним А.М. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] про примусове виконання виконавчого листа № 761/13970/19 виданого 19 липня 2022р. Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Яцишина А.М. від 12 грудня 2024р. закінчено виконавче провадження, на підставі ч. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його вини конання (договір чи діалект) Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018р. у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18) Разом з тим, за змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Аналогічний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018р. по справі № 910/11249/17. Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. З урахуванням вищевикладеного, позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення. Згідно розрахунку наданого позивачем, перевіреного судом, розмір інфляційних втрат за період з 07 травня 2019р. по 02 липня 2023р. складає 3175,77 грн.; 3,0 % річних за цей же період часу - 764,0 грн. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020р. у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018р. у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019р. у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази не спростовані відповідачем, який не скористався своїм процесуальним правом подати відзив (заперечення) на позовну заяву та докази на спростування заявлених позовних вимог. Стороною відповідача не спростовано розмір нарахованих 3,0 % річних та інфляційної складової, заявлені стороною позивача. Як і не було подано стороною відповідача, протягом всього часу розгляду справи в суді заяви, в порядку ст. 267 ЦК України. Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», тому оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 858,88 грн. Стосовно вимог позивача, в частині стягнення з відповідача судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,0 грн., то в цій частині витрати підлягають зменшенню, виходячи з наступного. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020р. у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи. Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого, зокрема, у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000р. у справі «Іатрідіс проти Греції» (latridis v. Greece, заява № 31107/96) свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не може зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але ураховуючи також те, чи були вони розумними. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати, на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006р. у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015р. у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі ст. 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019р. у справі № 916/2102/17, від 25 червня 2019р. у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019р. у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019р. у справі № 911/739/15 та від 01 серпня 2019р. у справі № 915/237/18). Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved