Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

21.05.2024 року до суду звернувся позивач, [PERSON] , представник позивача адвокат Богачова Н.П., з позовом про визнання права власності в порядку спадкування до відповідачів [PERSON] та [PERSON] \~ 29.05.2024 року та 06.06.2024 року отримана інформація з Єдиного державного демографічного реєстру про реєстрацію місця проживання відповідачів - фізичних осіб. Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06.06.2024 року відкрите провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні на 24.07.2024 року. 24.07.2024 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 16.12.2024 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 16.12.2024 року в підготовчому судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частина рішення. Згідно поданої позовної заяви позивач просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітами на житловий будинок літера А-1, площею 47.9 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] після смерті батьків [PERSON] і [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 26 листопада 1956 року одружились його батьки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Від шлюбу батьки мали ще двох дітей: сестер позивача [PERSON] та [PERSON] . [INFO] померла мати позивача, [PERSON] . [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Спадкоємцями на майно батьків першої черги за померлою матір`ю та батьком за законом є сторони. За життя батьки склали заповіти від 24 березня 2011 року, якими батьки розділили своє майно між дітьми: Позивачеві мати та батько заповіли по житлового будинку, який належав їм на праві спільної сумісної власності подружжя, та який розташований в [ADDRESS] ; [PERSON] , мати заповіла земельну ділянку, кадастровий номер: 1221087000:01:091:0021, що розташована над території Мишуринрізької сільської ради Дніпропетровської області; \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ [PERSON] батько заповів земельну ділянку - Державний акт IV № 088 виданий Верхньодніпровською районною державною адміністрацією 02.11.2001 року, що розташована на території Мишуринрізької сільської ради Дніпропетровської області. Починаючи з 14.02.2006 року та по теперішній час позивач зареєстрований та проживав разом з батьками в житловому будинку, який належав їм на праві спільної сумісної власності подружжя, та який розташований в [ADDRESS] , тобто і на час смерті матері та батька був зареєстрований та проживав разом з батьками. 18.02.2022 року представник позивача за дорученням звернувся до приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на вищезазначений будинок, але постановою приватного нотаріуса йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Підставою відмови вказано, що свідоцтво про право особистої власності на вищевказаний будинок було видане на ім`я батька позивача [PERSON] , а з доданих додатково документів вбачається, що житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, але за життя матір`ю позивача [PERSON] частка у спільно майні подружжя виділена не була, що не дає змоги для виділення (визначення) частки померлої у спільному майні, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, давши пояснення за обставинами фактично викладеними у позовній заяві . Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала, пояснила, що на будинок як на спадщину вона не претендує. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала та просила їх задовольнити, пояснила, що вони з сестрою бажають, щоб будинок батьків залишився їх брату, позивачеві. будь-яких спорів між ними з приводу розподілу спадщини немає. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Між сторонами виникли правовідносини, що виникають із права власності на нерухоме майно та спадкових правовідносин. Способом захисту порушених цивільних прав позивачем визначено визнання права власності в порядку спадкування, з яким погоджується суд. Даний спосіб захисту порушених прав передбачений ст. 16 ЦК України. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача, [PERSON] та [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про смерть та копіями свідоцтв про народження і про укладення шлюбу. Від шлюбу батьки, крім позивача, мали ще двох дітей: сестер позивача [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Спадкоємцями першої черги за померлими батьками за законом є сторони. За життя батьки сторін склали заповіти від 24 березня 2011 року, якими розділили своє майно між дітьми: Позивачеві мати та батько заповіли по житлового будинку, який належав їм на праві спільної сумісної власності подружжя, та який розташований в [ADDRESS] ; Відповідачці, [PERSON] , померла [PERSON] заповіла земельну ділянку, кадастровий номер: 1221087000:01:091:0021, що розташована над території Мишуринрізької сільської ради Дніпропетровської області; \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Відповідачці, [PERSON] померлий [PERSON] заповів земельну ділянку, яким володів на підставі Державного акту IV № 088 виданому Верхньодніпровською районною державною адміністрацією 02.11.2001 року, що розташована на території Мишуринрізької сільської ради Дніпропетровської області, що підтверджується копіями заповітів. \~ \~ \~ \~Відповідно до довідки Верхньодніпровської міської ради № 531 від 21.12.2021 р. заповіт від імені померлої [INFO] [PERSON] , зареєстрований 24.03.2011 р. не змінювався та не відмінявся. Починаючи з 14.02.2006 року та по теперішній час позивач зареєстрований та проживає в житловому будинку, який розташований в [ADDRESS] , тобто і на час смерті матері та батька був зареєстрований та проживав разом з батьками у вищезазначеному будинку та продовжує проживати в ньому по цей, що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади та довідкою Верхньодніпровської міської ради № 232 від 14.09.2023 р. 18.02.2022 року представник позивача за дорученням звернувся до приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на вищезазначений будинок, але постановою приватного нотаріуса від 18 лютого 2022 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Підставою відмови вказано, що свідоцтво про право особистої власності на вищевказаний будинок було видане на ім`я батька позивача [PERSON] , а з доданих додатково документів вбачається, що житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, але за життя матір`ю позивача [PERSON] частка у спільно майні подружжя виділена не була, що не дає змоги для виділення (визначення) частки померлої у спільному майні. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК - право власності вважається набутим правомірним, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що за подружнє життя батьками сторін побудовано житловий будинок в [ADDRESS] . Належність житлового будинку підтверджується копіями виписок з по господарських книг та технічним паспортом на будинок. У відповідності до технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який виготовлений ТОВ «БТІ ГРУП», станом на 24.01.2024 року житловий будинок розташований в [ADDRESS] , самовільних побудов не має. Згідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на час побудови вищевказаного житлового будинку, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Отже, будинок [PERSON] та [PERSON] набули під час перебування у шлюбі за спільною участю, коштами та працею в набутті майна, тому він є їх спільною сумісною власністю і їх частки в спільному майні, в тому числі в житловому будинку є рівними. Після смерті матері та батька сторін відкрилася спадщина у вигляді часток житлового будинку та двох земельних ділянок. Відповідно до ст. 392 ЦК України - Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємці за законом чи за заповітом мають право прийняти спадщину або не прийняти її. Судом встановлено, що позивач є сином померлих [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження та спадкоємцем за заповітом. Іншими спадкоємцями за заповітами є доньки померлого, відповідачі [PERSON] та [PERSON] . За життя батьки сторін розподілили спадщину між дітьми, склавши на кожного із спадкоємців заповіт. З визначенням майна, яке заповідають своїм дітям. Відповідачі не претендують на спадщину у вигляді будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та в судовому засіданні підтвердили, що вони на спадковий будинок, як спадкоємці, не претендують та просили визнати право власності на нього за позивачем. Крім того судом встановлено, що відповідачкам померлі батьки залишили у спадок по земельній ділянці. Відповідно до ч. 2, 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 - Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Виходячи з вищевикладеного та враховуючи, що нотаріусом відмовлено позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за зповітом, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та визнати за спадкоємцем позивачем [PERSON] , право власності в порядку спадкування за заповітами на житловий будинок літера А-1, площею 47.9 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] після смерті батьків [PERSON] і [PERSON] . Витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211 грн. 20 коп. покласти на позивача, оскільки відсутня вина відповідачів у виникненні даного спору.

Outcome: approved