Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

16.10.2023 позивач звернувся до суду із позовом про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, на обґрунтування якого, з урахуванням уточнених позовних вимог та заяви про зміну предмету позову, зазначив наступне. 06 червня 2006 року позивач був прийнятий на посаду директора Херсонського державного будинку художньої творчості. Спочатку трудові правовідносини були оформлені контрактами, які укладалися на різні строки, а з 07 червня 2018 року на підставі наказу МОН України № 238-К від 01.06.2018 позивача було призначено виконуючим обов`язки директора Херсонського державного будинку художньої творчості з зазначенням події, яка зумовлює припинення виконання обов`язків директора до призначення керівника в установленому законом порядку. Під час окупації м. Херсона, позивач та інші працівники будинку художньої творчості продовжували приходити на робочі місця та намагалися дізнатися про подальшу діяльність будинку, про що свідчить лист від 12.05.2022 року № 01-13/44-22, проте через відсутність будь-яких державних органів в окупованому місті, відповіді або будь-якого розпорядження з цього приводу так і не отримали. Після деокупації міста начальник обласної військової адміністрації видає розпорядження № 4 від 05.01.2023, яким увільняє від виконання обов`язків директора Херсонського державного будинку художньої творчості [PERSON] з 01.01.2023, тобто розпорядження було видано через декілька днів після дати звільнення. Після звернення позивача до Генеральної прокуратури розпорядженням голови ХОВА № 34 від 24.01.2023, розпорядження № 1 було скасовано, а права позивача відновлені. Проте, за час дії розпорядження № 1, тобто з 01.01.2023 по 24.01.2023 року позивачу не виплатили заробітну плату за час вимушеного прогулу. В подальшому Наказом МОН України № 95-к від 03 квітня 2023 року позивача було звільнено з посади виконуючого обов`язки директора державного будинку художньої творчості з 04.04.2023. Відповідно до змісту наказу МОН України № 238-К від 01.06.2018 позивач був прийнятий на посаду виконуючого обов`язки до призначення керівника в установленому законом порядку. Тобто, звільнення його з посади могло мати місце тільки у разі призначення на посаду керівника будинку у встановленому законом порядку, оскільки до усталеної практики Верховного Суду відносини із виконання обов`язків за вакантною посадою (може бути тільки на тимчасовій основі) до обрання за конкурсом чи призначення на посаду. Призначення виконуючого обов`язки за вакантною посадою є видом строкового трудового договору, укладеного на строк до призначення особи безстроково чи за контрактом. Проте, всупереч вимогам закону відповідачем МОНУ не було призначено керівника в установленому законом порядку, крім того, як в наказі так і в трудовій книжці не зазначено підставу звільнення, в той час як законом визначено, що звільнення з роботи має ґрунтуватися на підставах, передбачених законом. Конституційний Суд у Рішенні від 04.09.2019 р. № 6-р(11)2019 у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України наголосив, що положеннями ч. 3 ст. 40 КЗпП закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Згідно з вимогами статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у передбачених цією статтею випадках. Ст. 41 КЗпП України передбачені додаткові підстави звільнення за ініціативою роботодавця, проте в будь-якому випадку, як наказ, так і запис в трудовій книжці має містити підставу звільнення. В даному випадку наказ МОН України № 95-к від 03 квітня 2023 року не містить зазначення підстави для звільнення, що свідчить про його незаконність та надає позивачу право просити визнання його незаконним та поновлення на роботі, оскільки ч. 1 ст. 235 КЗпП України, що вимагає поновлювати на роботі працівників, звільнених без законних підстав. Загальний підхід до застосування цієї норми був визначений пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9. Зокрема, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Невідповідність наказу МОН України № 95-к від 03 квітня 2023 року вимогам закону стало причиною того, що при постановленні на облік як безробітного та призначення допомоги по безробіттю позивачу було відмовлено через відсутність у запису у трудовій книжці про звільнення передбачених законом підстав звільнення. Оскільки вищезазначений наказ в частині зазначення підстав звільнення не відповідає вимогам закону, він підлягає визнанню незаконним, а позивач відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України має бути поновлений на роботі та отримати компенсацію за час вимушеного прогулу з вини роботодавця. Позивач вперше був незаконно звільнений розпорядженням голови ХОВА № 1 від 05.01.2023, яке скасовано розпорядженням № 34 від 24.01.2023. Середньоденна зарплата розраховується за формулою ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом розрахункового періоду (два місяця, по передують місяцю, в якому відбувається подія) на кількість відпрацьованих днів. Таким чином, середньоденна зарплата становить (31020,94 + 24020,94) : (22 + 22) = 55041,88 : 44 = 1250,95 грн. Розмір виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу розраховується шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. 3 01.01.2023 по 24.01.2023 р. кількість робочих днів складає 17 робочих днів. Тож, середній заробіток за період з 01.01.2023 по 24.01.2023 року становить 1250, 95 х 17 = 21266, 15 грн. Щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення 04.04.2023 до дати звернення до суду 16.10.2023 позивач зазначив наступне. Заробітна плата за лютий та березень 2023 року становить по 11985,44 грн. В лютому 2023 року кількість відпрацьованих днів становить 20 днів, в березні 2023 року 23 дня. Таким чином, середньоденна зарплата становить (11985,44+11985,44) : (20 + 23) = 23970, 88 : 43 = 557, 46 грн. З дня звільнення 04.04.2023 по день звернення до суду 16.10.2023 кількість робочих днів становить: в квітні 2023 року 18 днів, в травні 2023 року 23 дня, в червні 2023 року 22 дня, в липні 2023 року 21 день, в серпні 2023 року 23 дня, в вересні 2023 року 21 день, в жовтні 2023 року 11 днів. Загальна кількість днів становить 18 + 23 + 22 + 21 + 23 + 21 + 11 = 139 днів. Тож, середній заробіток за період з 05.04.2023 по 16.10.2023 становить 557, 46 х 139 = 77486,94 грн. У подальшому позивачем уточнено позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до якого здійснено розрахунок вказаного виду відповідальності за період з 05.04.2023 по 18.12.2024, та який складає 248627,16 грн. Щодо пропуску строку на подання позову позивач зазначив наступне. В умовах військового стану навіть після деокупації міста позивач не міг своєчасно звернутися до суду з цим позовом, оскільки намагався вирішити питання позасудовим шляхом. Тривалий час всі його звернення залишались без відповіді та належного реагування, внаслідок чого він повторно звертався до відповідачів, нагадуючи про спрямоване звернення. Тривалий час він не міг дізнатися про причини останнього звільнення та отримати трудову книжку. Після отримання інформації позивач був повністю деморалізований тими звинуваченнями, які він почув як пояснення свого звільнення з боку свого керівництва управління освіти і науки ХОДА, а саме те, що він нібито співпрацював з окупантами. Внаслідок чого він звернувся до СБУ з проханням роз`яснити, чи дійсно є якісь відомості про його співпрацю з окупантами. Отримавши відповідь, що будь-якої інформації про його співпрацю з окупантами у уповноважених органів немає, він звертався до керівництва, чи має воно будь-які зауваження до нього та його роботи. Так і не отримавши будь-якої зрозумілої відповіді, позивач був пригнічений тими звинуваченнями, внаслідок чого позивач взагалі не був здатний на будь-які дії, в тому числі і звернення до суду. Позивач пропрацював на посаді директора будинку художньої творчості майже двадцять років і під час окупації вживав всіх можливих заходів щодо збереження як майна будинку, так і його культурного призначення. Незаконне звільнення, неправдиві звинувачення, втрата роботи та засобів існування, неможливість отримувати допомогу по безробіттю внаслідок невмотивованої підстави по звільненню, стало причиною пропуску строку звернення до суду. Все вищевикладене свідчить про наявність поважних причин пропуску строку і надає право просити суд про поновлення строку на звернення до суду. Враховуючи викладене, з урахуванням заяви про зміну предмету позову та уточнення позовних вимог, позивач просить: - поновити строк на подання позову, як пропущений з поважних причин; - визнати Наказ Міністерства освіти і науки України № 95-к від 03 квітня 2023 року про звільнення [PERSON] , з посади виконуючого обов`язки директора Херсонського державного будинку художньої творчості незаконним; - поновити [PERSON] на посаді виконуючого обов`язки директора Херсонського державного будинку художньої творчості; - стягнути з Херсонського державного будинку художньої творчості на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2023 по 24.01.2023 року в розмірі 21 266, 15 грн.; - стягнути з Херсонського державного будинку художньої творчості на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.04.2023 по 18.12.2024 в сумі 248627,16 грн. Ухвалою судді від 18 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, заяві про зміну предмету позову та інших доказів, наданих стороною позивача. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити повним обсягом. Представник відповідача Управління освіти і науки Херсонської обласної державної адміністрації направила до суду про розгляд справи без її участі. Представник відповідача Херсонського державного будинку художньої творчості покладалась на розсуд суду Представник відповідача Міністерства освіти і науки України у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиву на позовну заяву, письмових поясненнях та у запереченні на заяву про зміну предмету позову. Також зазначила, що підставою для видачі оскаржуваного наказу став лист Департаменту захисту національної державної Служби безпеки України від 03.03.2023 № 5/1-3930. У зв`язку з чим, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст. 105 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України № 64/202 введено в Україні воєнний стан із 05-30 години 24.02.2022 строком на 30 діб, який у подальшому продовжувався та діє на цей час. Відповідно до наказу з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, Херсонська міська територіальна громада з 01.03.2022 по 11.11.2022 перебувала під тимчасовою окупацією рф. Від Департаменту захисту національної державної Служби безпеки України надійшло повідомлення про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, пов`язаного із колабораційною діяльністю, зокрема про те, що [PERSON] добровільно погодився на співпрацю з окупаційною адміністрацією та вчиняв дії, спрямовані на впровадження освітніх стандартів держави-агресора, а саме: [PERSON] було особисто подано пакет документів для внесення до « [PERSON] було особисто подано пакет документів для внесення до «Единого государственного реестра юридических лиц» щодо перереєстрації Херсонського державного будинку художньої творчості. У зв`язку з цим Міністерству було запропоновано розглянути питання щодо розірвання трудових відносин з [PERSON] . На підставі листа вищевказаного Департаменту було розроблено проект наказу «Про звільнення [PERSON] » та направлено лист до Управління освіти і науки Херсонської обласної військової адміністрації про надання пропозицій стосовно кандидатури щодо призначення виконуючим обов`язки директора вказаного навчального закладу. Управлінням було надано кандидатуру заступника директора з навчально-виховної роботи вказаного навчального закладу [PERSON] . На підставі вищевикладеного Міністерством освіти і науки України було видано наказ від 03.04.2023 № 95-к «Про звільнення [PERSON] ». Вважає, що Міністерство діяло в межах повноважень та у порядку, визначеному чинним законодавством, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного. Наказом Міністерства освіти і науки України від 06.06.2006 № 521 [PERSON] призначено на посаду директора Херсонського державного будинку художньої творчості та укладено контракт від 06.06.2006. У подальшому трудові відносини з позивачем продовжувалися шляхом переукладання контракту, про що свідчать накази Управління освіти і науки Херсонської обласної державної адміністрації від 04.06.2010 № 150-К, від 29.05.2015 № 185-К. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частини перша, друга, шоста). Статтею 46 Конституції України громадянам гарантується право на соціальний захист, що включає, зокрема, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності (частина перша). Враховуючи викладене, всі трудові відносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин. Зазначене узгоджується із позицією, викладеною у рішенні Другого Сенату Конституційного Суду України від 04.09.2019 № 6-р(II)/2019 «у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України». Основним нормативно-правовим актом, що регулює трудові правовідносини в Україні, є Кодекс законів про працю України. Положеннями ч.3 ст. 40 Кодексу закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Підстави для звільнення працівника з ініціативи роботодавця викладені у ч. 1 ст. 40 КЗпПУ. Так, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 8) вчинення за місцем роботи викрадення (в тому числі дрібного) майна роботодавця, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення; 10) призову або мобілізації роботодавця - фізичної особи під час особливого періоду; 11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування; 12) вчинення працівником мобінгу (цькування), встановленого судовим рішенням, що набрало законної сили; 13) відмови працівника Бюро економічної безпеки України від проходження атестації або прийняття атестаційною комісією рішення про неуспішне проходження працівником Бюро економічної безпеки України атестації, що здійснюється відповідно до пункту 4 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення роботи Бюро економічної безпеки України; 13) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім звільнення від відбування покарання з випробуванням) за вчинення злочину проти основ національної безпеки України; 14) невиконання працівником правил поведінки на підприємстві, в установі, організації в частині положень, передбачених частиною другою статті 142 цього Кодексу. Крім того, статтею 41 КЗпПУ також передбачено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з окремими категоріями працівників за певних умов, зокрема, у випадках: 1) одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; 1-1) винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати; 1-2) вчинення керівником підприємства, установи, організації мобінгу (цькування) незалежно від форм прояву та/або невжиття заходів щодо його припинення, встановленого судовим рішенням, що набрало законної сили; 2) винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця; 3) вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи; 3-1) вчинення домашнім працівником винних дій, які завдали або могли завдати шкоди життю чи здоров`ю члена домогосподарства; 4) перебування всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції" у прямому підпорядкуванні у близької особи; 4-1) наявності у працівника реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений Законом України "Про запобігання корупції"; 5) припинення повноважень посадових осіб; 6) неможливості забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій. Зазначений у статтях 40 та 41 КЗпПУ перелік підстав для звільнення працівника за ініціативою роботодавця є вичерпним. Наказом Міністерства освіти і науки України від 03.04.2023 № 95-К [PERSON] звільнено з посади виконуючого обов`язки директора Херсонського державного будинку художньої творчості 04 квітня 2023 року (п.1), на Управління освіти і науки Херсонської обласної військової адміністрації покладено обов`язок вчинити дії відповідно до законодавства (п. 2), контроль за виконання цього наказу покладено на заступника Міністра з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Завгороднього Д. (п.3). Інструкцією з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 02.07.2012 № 973/5, визначено форму та зміст офіційного документу (наказ, рішення, доповідна записка тощо). Пунктом 19.1 вказаної Інструкції визначено, що суцільний зв`язний текст, як правило, складається з двох частин. У першій (вступній) частині зазначається підстава, обґрунтування або мета складення документа, у другій (заключній) частині висновки, пропозиції, рішення, прохання. В окремих випадках документ може після вступної частини містити мотивувальну частину, в якій обґрунтовується позиція установи. У вступній частині оскарженого позивачем наказу зазначено: «Відповідно до статті 23 Закону України «Про позашкільну освіту», пунктів 12-1 та 30 частини другої статті 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №№ 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, Указу Президента України від 6 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженого Законом України від 7 лютого 2023 року № 2915-ІХ, підпунктів 15-1 та 23 пункту 10 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 630 (із змінами), враховуючи лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 03.03.2023 № 5/1-3930, наказую…». Слід звернути увагу на те, що ані вступна, ані заключна частини наказу Міністерства освіти і науки України від 03.04.2023 № 95-К не містять посилання на підстави для звільнення [PERSON] , визначені статтями 40, 41 Кодексу законів про працю України, що є недопустимим порушенням конституційних прав особи на працю та на законне звільнення. Частинами 1, 2, 3 ст. 235 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Оскаржуваний [PERSON] наказ про його звільнення взагалі не містить формулювання причини звільнення, що стало не тільки беззаперечною перешкодою для нього у питанні працевлаштування, а й призвело до стану невизначеності у подальшій трудовій діяльності особи. Разом з цим, Міністерство освіти і науки України у своїх запереченням на заяву про зміну предмету позову надало пояснення про те, що підставою для звільнення позивача став лист Департаменту захисту національної державної Служби безпеки України, яким повідомлено про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, пов`язаного із колабораційною діяльністю. І одночасно з цим, послалося на норми п.7 ч.1 ст. 36 та п. 3 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, якими Міністерство керувалося, приймаючи рішення про звільнення. Відповідно до\~п.7\~ч.1\~ст.\~36\~Кодексу законів\~про працю\~України,\~підставою припинення\~трудового договору\~є набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України, підставою для звільнення працівника з ініціативи роботодавця також можливе у випадку вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. Суд не приймає вказані доводи Міністерства освіти і науки України, зважаючи на те, що суду не надано належних доказів існування документу, що дає підстави для звільнення [PERSON] . Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про незаконність виданого Міністерством освіти і науки України наказу від 03.04.2023 № 95-К «Про звільнення [PERSON] », необхідності його скасування, поновлення [PERSON] на посаді виконуючого обов`язки директора Херсонського державного будинку художньої творчості з моменту його звільнення з 04 квітня 2023 року, а також стягнення належних під час поновлення на роботі працівникам сум, зазначених у статті 235 Кодексу законів про працю України. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.01.2023 по 24.01.2023 слід зазначити наступне. Вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу саме за вказаний період позивачем обґрунтовано тим, що розпорядженням начальника Херсонської обласної військової адміністрації Ярослава Янушевича від 05.01.2023 № 4 [PERSON] було увільнено з 04.01.2023 від виконання обов`язків директора Херсонського державного будинку художньої творчості на період дії воєнного стану без збереження заробітної плати (п.1). Разом з цим, розпорядженням в.о. начальника Херсонської обласної військової адміністрації Вадима Гулька від 24.01.2023 № 34 вищевказане розпорядження скасовано. Відповідно до п. 1 Статуту Херсонського державного будинку художньої творчості, затвердженого наказом міністерства освіти і науки України від 31 січня 2017 року № 140, наявного в матеріалах справи, вказаний заклад є державним позашкільним навчальним закладом. Діяльність закладу позашкільної освіти регулюється Законами України «Про освіту» та «Про позашкільну освіту». Відповідно до ч.1 ст. 23 Закону України «Про позашкільну освіту», трудові відносини в системі позашкільної освіти регулюються законодавством України про працю, Законом України «Про освіту», цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Ч.2 ст. 5 Закону України «Про освіту», державну політику у сфері освіти визначає Верховна Рада України, а реалізують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки, інші центральні органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування. Відповідно до ч.1 ст. 63 Закону України «Про освіту», Кабінет Міністрів України здійснює повноваження засновника державних закладів освіти або доручає їх здійснення уповноваженому ним органу. Згідно з ч.2 ст. 23 Закону України «Про позашкільну освіту», керівника закладу позашкільної освіти призначає на посаду та звільняє з посади засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган. Аналізуючи вищевказані норми законодавства, враховуючи що Херсонський державний будинок художньої творчості є закладом державної форми власності, а Міністерство освіти і науки України здійснює повноваження засновника цього закладу, то слід дійти висновку про те, що повноваження на прийняття відповідних кадрових рішень про прийняття та звільнення з посади [PERSON] , як керівника державного закладу позашкільної освіти, відноситься до виключних повноважень Міністерства освіти і науки України. Отже, розпорядження керівника Херсонської обласної військової адміністрації від 05.01.2023 № 4 про «увільнення» [PERSON] від виконання обов`язків директора Херсонського державного будинку художньої творчості прийнято неуповноваженою особою, а тому є незаконним. Отже, і призупинення виплати заробітної плати [PERSON] за період дії розпорядження від 05.01.2023 № 4 (з 05.01.2023 по 24.01.2023) є неправомірним. Про зупинення виплати заробітної плати за вказаний період свідчить також і довідка №\~4 від 26.09.2023 про доходи, надана Херсонським державним будинком художньої творчості за період з 01.05.2022 по 04.04.2023, де за місяць січень 2023 року виплата [PERSON] заробітної плати склала суму, меншу за всі інші майже на 90 відсотків. Враховуючи вищевикладене, вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.01.2023 по 24.01.2023 підлягає задоволенню. Разом з цим, позивачем заявлено вимогу про поновлення йому строку для звернення до суду із вказаним позовом, як таким, що пропущено з поважних причин. З цього приводу слід зазначити наступне. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року, в Кодекс законів про працю України внесено зміни і, зокрема, передбачено: працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (стаття 233 КЗпП); у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року (стаття 234 КЗпП). Тлумачення вказаних норм свідчить, що: відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі необґрунтованості позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити необґрунтованості позовних вимог; строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються; у статті 234 КЗпП не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами; стаття 234 КЗпП не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк; суд може поновити пропущений строк, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 158/2439/22 (провадження № 61-7411св23). Так, наказ Міністерства освіти і науки України від 03.04.2023 № 95-к «Про звільнення [PERSON] » було отримано [PERSON] 04.04.2023, про що свідчить його підпис про ознайомлення із наказом у самому наказі. Позивачем вказаний факт не заперечується. Із позовом до суду [PERSON] звернувся 16.10.2023, тобто через 6 місяців та 11 днів. В обґрунтування поважності причин пропуску строку для звернення до суду позивачем зазначено, що отримавши наказ про звільнення, який не містив підстав для звільнення, позивачеві було незрозуміло з яких причин він мав припинити виконувати обов`язки керівника навчального закладу, у зв`язку із чим почав звертатися до різних інстанцій для з`ясування обставин його звільнення. Тривалий час всі його звернення залишались без відповіді та належного реагування, внаслідок чого він повторно звертався до відповідачів, нагадуючи про спрямоване звернення. Тривалий час він не міг також отримати трудову книжку. Зазначене позивачем підтверджується долученими до позовної заяви численними зверненнями на ім`я Генерального прокурора України від 11.01.2023, 13.04.2023, Міністерства освіти і науки України від 17.07.2023, начальника Херсонської обласної військової адміністрації, начальника управління освіти і науки Херсонської обласної військової адміністрації від 07.03.2023. Жодної відповіді на звернення [PERSON] до відповідачів у справі, яка б свідчила про роз`яснення причин звільнення позивача з посади керівника навчального закладу, суду надано не було. Разом з цим, позивач стверджує, що після неофіційного отримання інформації щодо причин його звільнення, він був повністю деморалізований тими звинуваченнями, які він почув як пояснення свого звільнення з боку свого керівництва управління освіти і науки ХОДА, а саме те, що він нібито співпрацював з окупантами. Внаслідок чого він звернувся до СБУ з проханням роз`яснити, чи дійсно є якісь відомості про його співпрацю з окупантами. Отримавши відповідь, що будь-якої інформації про його співпрацю з окупантами у уповноважених органів немає, він звертався до керівництва, чи має воно будь-які зауваження до нього та його роботи. Так і не отримавши будь-якої зрозумілої відповіді, позивач був пригнічений тими звинуваченнями, внаслідок чого позивач взагалі не був здатний на будь-які дії, в тому числі і звернення до суду. Крім того, позивач зазначає, що пропрацював на посаді директора будинку художньої творчості майже двадцять років і під час окупації вживав всіх можливих заходів щодо збереження як майна будинку, так і його культурного призначення. Незаконне звільнення, неправдиві звинувачення, втрата роботи та засобів існування, неможливість отримувати допомогу по безробіттю внаслідок невмотивованої підстави по звільненню, стало причиною пропуску строку звернення до суду. Позивач вважає, що все вищевикладене свідчить про наявність поважних причин пропуску строку і тому просити суд про поновлення строку на звернення до суду. Зазначені позивачем обставини підтверджуються поясненнями сторін та письмовими доказами, наданими сторонами у справі, а також не заперечуються стороною відповідача ні Міністерством освіти і науки України, ні Управлінням освіти і науки Херсонської обласної військової адміністрації, а тому у суду є всі підстави вважати, що строк звернення до суду пропущено позивачем із поважних причин, та підлягає поновленню. Крім того, як вбачається з позовної заяви, позивачем заявлені: одна вимога немайнового характеру (поновлення на роботі), та вимоги майнового характеру (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі, зокрема, у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Таким чином, в силу закону позивач звільнений від сплати судового збору щодо вимоги немайнового характеру, а саме про поновлення на роботі, та судового збору щодо вимоги майнового характеру, а саме: за стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Так, у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за вимогу майнового характеру в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Станом на 01.01.2023 прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2684,00 грн та 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1073,60 грн. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір за вимогу немайнового характеру у розмірі 1073,60 грн., та за вимогу майнового характеру 2698,93 грн (21266,15 грн + 248627,16 грн = 269\~893,31 грн / 100 = 2\~698,93 грн). Всього: 3772,53 грн. Вирішуючи питання про відповідача, на якого покласти стягнення судових витрат, суд приходить до висновку про необхідність такого стягнення саме з відповідача Міністерства освіти і науки України, оскільки саме неправомірні дії Міністерства (видача наказу про звільнення позивача) призвели до порушення трудових прав позивача та потягнули за собою поновлення працівника на посаді та стягнення відповідних виплат, пов`язаних із незаконним звільненням [PERSON] .

Outcome: partial