Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-22 00:00:00

07.03.2023 року позивач [PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м.Запоріжжя із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, який 08.06.2023 року було уточнено (а.с.28-29), в якому просить суд визнати за ним право власності на 71/200 частин житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] , і на 71/200 часток земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер 2310100000:03:005:0064, за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він перебував у шлюбі з [PERSON] з 08.11.2003 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.03.2013 року. Від цього шлюбу дітей немає. Під час шлюбу, 15.06.2007 року, за рахунок спільних коштів подружжям було придбано 71/100 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який зареєстровано за відповідачем по справі. Факт придбання спірного нерухомого майна підтверджується договором купівлі-продажу від 15.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. за реєстровим №1417. Право власності на зазначене майно зареєстровано ОП ЗМБТІ в реєстрі права власності на нерухоме майно 14.07.2007 року. Крім того, згідно з довідкою Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 23.05.2023 року за відповідачем зареєстровано право власності на 71/100 часток земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] на підставі державного акту про право приватної власності на земельну ділянку №011028700721 від 01.07.2010 року серії ЯИ 355669, кадастровий номер земельної ділянки 2310100000:03:005:0064. Після розірвання шлюбу сторони по справі залишилися проживати в спірному житловому будинку. Поділити спільно набуте під час шлюбу майно добровільно відповідачка не бажає, тому позивач змушений звернутись до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 14.03.2023 року відкрито провадження по справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження у справі і призначено підготовче засідання. 26.06.2023 року до канцелярії суду від представника відповідачки надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій він просив відмовити у задоволенні позову за спливом строків позовної давності, посилаючись на те, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.03.2013 року по цивільній справі №?812/10208/12, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідно до ч.2 ст.72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Доказом, що підтверджує настання порушення позивачем строків на звернення до суду із позовною заявою про поділ майна є саме рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.03.2013 року, в якому зазначено що шлюбні стосунки між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, спір про майно відсутній. Таким чином, саме із дати прийняття судового рішення у справі про розірвання шлюбу почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких майнових претензій [PERSON] до [PERSON] . Позивач пропустив без поважних причин строк звернення до суду з даним позовом, оскільки ще при розірванні шлюбу йому було добре відомо про наявність 71/100 частини спірного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який розміщений на земельній ділянці кадастровий номер 2310100000:03:005:0064. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (а.с.37-38). 26.06.2023 року до канцелярії суду від представника відповідачки надійшов відзив, в якому він просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що 08.11.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.03.2013 року, по цивільній справі №?812/10208/12, вищевказаний шлюб розірвано. 15.06.2007 року було придбано 71/100 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , за 427760,00 грн., які покупець [PERSON] сплатила продавцю до підписання договору купівлі-продажу. Окремо земельна ділянка не купувалась, так як продавалась разом з 71/100 частиною житлового будинку, про що зазначено у договорі купівлі-продажу. Позивачем не додано до позовної заяви жодного доказу фінансової чи особистої участі у придбані спірного будинку. Для оплати вказаної вартості 71/100 частини житлового будинку, відповідачем 15.06.2007 року було укладено кредитний договір №13/2007/0708Фжк із ВАТ «КБ «Надра» на загальну суму 470338,00 грн., що в еквівалентні при перерахуванні на долари США по офіційному курсу НБУ на день укладення кредитного договору, складало 93136,24 доларів США. В якості забезпечення виконання кредитного договору між відповідачкою та ВАТ «КБ «Надра» укладено договір іпотеки №?13/2007/0708Фжк. В іпотеку було передано трикімнатну квартиру [ADDRESS] , що належала [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 21.02.2004 року, а отже дана квартира була особистою приватною власністю відповідачки. [PERSON] мала постійне місце роботи у ВАТ «КБ «Надра», отримувала заробітну плату та щомісячно самостійно сплачувала кошти за отриманий кредит. При цьому [PERSON] не допомагав їй у сплаті кредиту. Весь тягар кредитних зобов`язань взяла на себе відповідачка. 25.06.2019 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «ФК «ФІНМАРК» укладено Договір №13/2007/0708Фжк купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, згідно з яким до ТОВ ФК «ФІНМАРК» перейшли права вимоги за кредитним договором №13/2007/0708Фжк від 15.06.2007 року. Таким чином, ТОВ «ФК «ФІНМАРК» став новим кредитором. 04.07.2019 року між ТОВ «ФК «ФІНМАРК» та [PERSON] укладено договір №?787/11-18-К купівлі продажу (відступлення) права вимоги за кредитним договором, згідно з яким до [PERSON] перейшли права вимоги за кредитним договором №?13/2007/0708Фжк від 15.06.2007 року, що був укладений між ПАТ «Комерційний банк «НАДРА» та [PERSON] , а також за забезпечувальними договорами. [PERSON] є донькою [PERSON] . Розуміючи, що відповідачка не в змозі самостійно сплачувати кредит, вона звернулась за допомогою до своєї доньки [PERSON] . [PERSON] викупила у ТОВ «ФК «ФІНМАРК» боргові зобов`язання [PERSON] за кредитним договором та договором іпотеки, при цьому за відступлення права вимоги сплатила ТОВ «ФК «ФІНМАРК» 318000,00 грн. Кошти, які були внесені донькою відповідачки за відступлення права вимоги, фактично спрямовані на закриття кредитних зобов`язань [PERSON] за кредитним договором №?13/2007/0708Фжк, який було укладено для оплати вказаної вартості 71/100 частини спірного житлового будинку. Пунктом 3 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України визначено, що якщо майно, набуте чоловіком / дружиною за час шлюбу, але за кошти, які належали йому / їй особисто, то таке майно є особистою приватною власністю чоловіка / дружини. Відповідачкою вкладено у 71/100 частини спірного житлового будинку грошові кошти, які є її особистою приватною власністю. Таким чином, хоча 71/100 частина спірного житлового будинку, який розміщений на земельній ділянці кадастровий номер 2310100000:03:005:0064, і була придбана під час зареєстрованого шлюбу з позивачем, але не може вважатись спільною сумісною власністю та бути предметом поділу спільного майна подружжя, оскільки була набута за особисті кошти відповідачки. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте відповідачем та позивачем внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Доказів того, що позивач приймав фінансову участь у придбанні 71/100 частини спірного житлового будинку, ним не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Також [PERSON] у позовній заяві зазначає, що при розірванні шлюбу сторони по справі залишились проживати в спірному житловому будинку. Жодних доказів на підтвердження цього (спільні фото, квитанції на сплату комунальних послуг, чеки на придбання спільного майна тощо), позивачем не надано, не доведено, що він, проживаючи з відповідачем після розірвання шлюбу, мав спільний бюджет, спільні витрати, спільне харчування, користування майном чи здійснював сплату коштів за кредитним договором, який було укладено для купівлі 71/100 частини спірного житлового будинку. Крім того, [PERSON] звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя у 2023 році, тобто зі спливом 10 років після розірвання шлюбу між сторонами. Позивачем пропущений трирічний строк звернення до суду з позовними вимогами щодо поділу майна подружжя без поважної причини, що у відповідності до ч. 4 статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові (а.с.44-50). Ухвалою суду від 18.12.2023 року підготовче провадження по справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. 26.04.2024 року до канцелярії суду від представника відповідачки надійшли додаткові пояснення, в яких він зазначив, що 14.03.2013 року Комунарським районним судом м.Запоріжжя, за участю [PERSON] та [PERSON] , було розглянуто справу про розірвання шлюбу. Під час розгляду справи сторонами надані пояснення. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував. Отже, [PERSON] був присутній у судовому засіданні про розірвання шлюбу та добре знав, що шлюб розірвано. Рішення набуло законної сили 26.03.2013 року. Саме із дати набрання законної сили судового рішення у справі про розірвання шлюбу почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких майнових претензій [PERSON] до [PERSON] . Земельну ділянку кадастровий номер 2310100000:03:005:0064, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було приватизовано [PERSON] , акт про право приватної власності на земельну ділянку №?011028700721 від 01.07.2010 року, серія ЯИ 355669. Вказана земельна ділянка не була придбана подружжям у період шлюбу, а була безкоштовно приватизована [PERSON] . Тобто, земельна ділянка, набута [PERSON] внаслідок безоплатної приватизації та є її особистою приватною власністю. Згідно з ч.1 п.5 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, лише у період з 08.02.2011 року до 12.06.2012 року включно, вважається спільною сумісною власністю подружжя. У інших випадках таке майно належить до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Відтак [PERSON] , приватизуючи земельну ділянку, використала своє право на безоплатне отримання з частини земельного фонду, а тому зазначена земельна ділянка належить до її особистої приватної власності та не підлягає поділу між подружжям (а.с.183-185). У судове засідання позивач і його представник не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судом своєчасно і належним чином, представник позивача надала суду заяву, в якій просила розглядати справу без їхньої участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачка і її представник у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені своєчасно і належним чином, представник відповідачки надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без їхньої участі, проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, просив застосувати строки позовної давності. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін і покази свідків, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов таких висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 08.11.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарського районного управління юстиції м. Запоріжжя, за актовим записом №694 (а.с.10). Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 14.03.2013 року по цивільній справі №?812/10208/12, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.10). Із рішення вбачається, що сторони були присутні у судовому засіданні під час розгляду справи про розірвання шлюбу, оскільки ними були надані пояснення у судовому засіданні. Відповідач в судовому засіданні проти позову щодо розірвання шлюбу заперечував. Рішення набуло законної сили 26.03.2013 року. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 15.06.2007 року між [PERSON] (продавець) і [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу частки житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С., зареєстрований в реєстрі за №1417 (а.с.3-4). Відповідно до п.1 договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 15.06.2007 року продавець зобов`язується передати у власність, а покупець зобов`язується прийняти у власність і сплатити грошову суму за належну продавцю на праві приватної власності 71/100 (сімдесят одну соту) частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п.4 договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 15.06.2007 року вартість придбаної 71/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , становила 427760,00 грн., які покупець [PERSON] сплатила продавцю до підписання договору купівлі-продажу. 15.06.2007 року між ВАТ «КБ «Надра» (банк) і [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір №13/2007/0708Фжк, згідно з умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 64800,00 Євро. Цільове використання кредиту: проведення розрахунків по договору купівлі-продажу №1417 від 15.06.2007 року, що укладений між позичальником і [PERSON] , згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно 71/100 чистину будинку [ADDRESS] (а.с.89-92, 93-95). В якості забезпечення виконання кредитного договору №13/2007/0708Фжк від 15.06.2007 року, між [PERSON] (іпотекодавець) та ВАТ «КБ «Надра» (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки №?13/2007/0708Фжк, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. (а.с.66-69) В іпотеку було передано трикімнатну квартиру [ADDRESS] , що належала [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 21.02.2004 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Клименко В.В. (а.с.70-71). 25.06.2019 року між ПАТ «Комерційний банк «НАДРА» (первісний кредитор) та ТОВ «Фінансова компанія «ФІНМАРК» (новий кредитор) укладено договір №13/2007/0708Фжк купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором. У відповідності з умовами зазначеного договору до ТОВ «Фінансова компанія «ФІНМАРК» перейшли права вимоги за кредитним договором №?13/2007/0708Фжк від 15.06.2007 року, що був укладений між ПАТ «КБ «НАДРА» та [PERSON] , а також за забезпечувальними договорами (а.с.96-99, 100, 101). 04.07.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «ФІНМАРК» та [PERSON] укладено договір №?787/11-18-К купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором. У відповідності з умовами зазначеного договору до [PERSON] перейшли права вимоги за кредитним договором №?13/2007/0708Фжк від 15.06.2007 року, що був укладений між ПАТ «КБ «НАДРА» та [PERSON] , а також за забезпечувальними договорами (а.с.51-53, 54, 55-56). Відповідно до п.4.1 договору №?787/11-18-К купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором від 04.07.2019 року сторони домовилися, що ціна відступлення прав вимоги за основними договорами становить 318000,00 гривень без ПДВ, яку первісний кредитор отримав від нового кредитора на підставі п.2.2.2 попереднього договору №921/04-19 від 04.05.2019 року, укладеного між сторонами. Передача грошових коштів у розмірі 318000,00 грн. підтверджується випискою з рахунку [PERSON] , відкритому у ПАТ «КБ «Приватбанк» (а.с.57-60). [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.61) і свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.62). Головним управління ДПС у Запорізькій області на запит суду надано відомості з центральної бази даних ДРФО ДПС України щодо доходів за період з ІV квартал 2003 ІV квартал 2022 року [PERSON] , [PERSON] (а.с.128-138). Фондом гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення ПАТ КБ «Надра» з ринку на запит суду надано виписки по рахунках з обліку кредитної заборгованості за кредитним договором від 15.06.2007 року №13/2007/0708Фж за період з дати запровадження тимчасової адміністрації у банку (06.02.2015 року) по дату закриття рахунків (а.с.140, 142-176). Згідно з інформацією від 23.05.2023 року, наданою Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області, за даними Державного реєстру земель м.Запоріжжя станом на 31.12.2012 року земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , є зареєстрованою загальною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що підтверджено державним актом на право приватної власності на земельну ділянку №011028700721 від 01.07.2010 року, серія ЯИ 355669. Частка [PERSON] складає 71/100 від загальної площі 0,1000 га. Кадастровий номер земельної ділянки 2310100000:03:005:0064 (а.с.30). Відповідно до інформації від 03.05.2024 року, наданої Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області, земельна ділянка з кадастровим номером земельної ділянки 2310100000:03:005:0064 була передана [PERSON] у спільну часткову власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) на підставі рішення тридцять дев`ятої сесії п`ятого скликання Запорізької міської ради №54 від 24.03.2010 року, прийнятого на виконання постанов Кабінету Міністрів України від 05.08.2009 року №844 та від 21.10.2009 року №1112. Частка громадянки [PERSON] складає 71/100 від загальної площі земельної ділянки 0,1000 га. Приватизація запитуваної земельної ділянки здійснювалася в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, визначених законом (а.с.205). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є донькою відповідачки, пояснила суду, що вона викупила у ТОВ «Фінансова компанія «ФІНМАРК», боргові зобов`язання [PERSON] за кредитним договором №?13/2007/0708Фжк від 15.06.2007 року та договором іпотеки, при цьому за відступлення права вимоги сплатила відповідно до умов договору ТОВ «Фінансова компанія «ФІНМАРК» 318000,00 грн., що підтверджується випискою з її рахунку [PERSON] , відкритому у ПАТ «КБ «Приватбанк». Кошти, які були внесені нею за відступлення права вимоги, фактично спрямовані на закриття кредитних зобов`язань її матері [PERSON] за кредитним договором №?13/2007/0708Фжк, який було укладено для оплати вартості №71/100 частини спірного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який розміщений на земельній ділянці кадастровий номер 2310100000:03:005:0064. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача і відповідача пояснила суду, що вона з ними мешкає в одному будинку, але у них різні входи у будинок, земельна ділянка поділена парканом, різні особові рахунки на оплату комунальних послуг. На момент придбання свої частки будинку [PERSON] і [PERSON] мешкали разом. Також з ними мешкала донька [PERSON] . Потім донька одружилася і поїхала від них. Позивач і відповідач мешкали разом до початку війни. Потім вони виїхали до Австрії і у будинку мешкав їх знайомий [PERSON] . За півроку до війни дізналася, що вони розлучені. Але продовжували мешкати разом. Іноді чула як вони сварилися, при цьому [PERSON] казала [PERSON] , що він не може на неї кричати адже вони розлучені. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснив суду, що знайомий із [PERSON] з 1976 року, з [PERSON] з 2011 року. Коли вони разом поїхали до Австрії, запропонували йому пожити в їх будинку. З червня 2022 року він почав мешкати за їх адресою. Про те, що вони розлучені дізнався від [PERSON] в жовтні 2022 року. При цьому останній зазначав, що розлучилися ще в 2013 році, але він про це не знав. В 2017 році на похованні брата бачив їх удвох. Розповідали, що разом відпочивали у Таїланді. [PERSON] повернувся в Україні в січні 2023 року, а потім в липні 2023 року знов поїхав закордон. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та ст. 372 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до змісту вказаних норм у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно із ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: як час набуття майна, так і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18)). 15.06.2007 року відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку було придбано 71/100 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , за 427760,00 грн., які вона згідно з п.4 указаного договору сплатила продавцю до підписання договору купівлі-продажу. Для оплати вказаної вартості 71/100 частини житлового будинку, відповідачем 15.06.2007 року було укладено кредитний договір №13/2007/0708Фжк із ВАТ «КБ «Надра». У кредитному договорі зазначено, що цільове використання кредиту: проведення розрахунків по договору купівлі-продажу №1417 від 15.06.2007 року, що укладений між позичальником і [PERSON] , згідно з яким позичальник придбає у власність нерухоме майно 71/100 чистину будинку [ADDRESS] . Також суд враховує, що в іпотеку було передано трикімнатну квартиру [ADDRESS] , що належала [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 21.02.2004 року. Крім того, відповідно до договору №?787/11-18-К купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором від 04.07.2019 року відбулося відступлення прав вимоги за основними договорами, [PERSON] , яка є донькою [PERSON] , сплатила 318000,00 гривень без ПДВ і стала новим кредитором в зобов`язаннях. З матеріалів справи і показань свідка [PERSON] вбачається, що кошти, які були внесені донькою відповідачки за відступлення права вимоги, фактично спрямовані на закриття кредитних зобов`язань [PERSON] за кредитним договором №?13/2007/0708Фжк, який було укладено для оплати вказаної вартості 71/100 частини спірного житлового будинку. Таким чином, суд вважає, що відповідачкою належними доказами доведено придбання 71/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , за рахунок належних їй особисто грошових коштів. Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно з абзацом 1 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизацією державного житлового фонду є відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, зазначену норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766- VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України виключено. Проте кодекс доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. За таких обставин, лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового Фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. У інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового Фонду таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. Крім того, згідно з правовою позицією, викладеною у постанові КЦС ВС від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17, земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, лише у період з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, вважається спільною сумісною власністю подружжя. У інших випадках таке майно належить до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Також суд приймає до уваги постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105ц19), від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 від 04 грудня 2018 року, у справі № 910/18560/16, де остання зробила висновок про принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі №689/26/17 (провадження № 14-47ц20) зроблено висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства». Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16). На підставі наведених норм закону у кожного із подружжя, що має частку у спільно набутому (створеному) будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. Проте, оскільки позивачем не доведено, що 71/100 частка спірного будинку є спільною сумісною власністю, відповідно позивач не набув право на земельну ділянку, необхідну для обслуговування житлового приміщення. У зв`язку з викладеним, у задоволенні позову слід відмовити. Відповідачка її представник заявили про застосування позовної давності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.06.2023 року, справа №?755/13805/16-ц, провадження №14-20821, зазначила, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Тобто, суд відмовляє у задоволенні позову за спливом позовної давності у разі, якщо вимоги є обґрунтованими, але сплинув строк позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі. У даній справі суд відмовляє позивачу не за спливом позовної давності, а по суті, оскільки такі вимоги є необґрунтованими, тому заява відповідачки і її представника про застосування позовної давності не береться до уваги. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати у виді судового збору в сумі 2949,57 грн., понесені позивачем, не відшкодовуються.

Outcome: dismissed