Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

07 жовтня 2024 року позивачка звернулась до суду з цим позовом, у порядку підсудності, визначеної Розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22, яким змінено територіальну підсудність судових справ Сєвєродонецького міського суду Луганської області і визначено Новомосковському міськрайонному суду Дніпропетровської області. В обґрунтування свого позову зазначила те, що 14 серпня 2009 року сторони зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 390. [INFO] , від шлюбу у них народилася донька [PERSON] . Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано. Після припинення шлюбних відносин, за домовленістю між сторонами, дитина залишилася проживати разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] . Позивачка вказує, що через збройну агресію російської федерації на території України, вона виїхала разом із дитиною до Великої Британії, де вони зараз і проживають. Лише позивачка займається вихованням та утриманням дитини. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини у добровільному порядку в повному обсязі не надає, а тому, позивачка змушена звернутися до суду та стягнути аліменти на утримання малолітньої дитини в примусовому порядку. Постановленою суддею ухвалою від 10 жовтня 2024 року зобов`язано Міністерство соціальної політики України надати Новомосковському міськрайонному суду Дніпропетровської області відомості з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб (у розумінні Постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2016 року № 646) інформацію (персональні дані) відносно [PERSON] . З відповіді, наданої на виконання вищевказаної ухвали суду встановлено, що станом на 22 жовтня 2024 року в ЄІБД ВПО про запитувану особу інформація відсутня. Постановленою суддею ухвалою від 30 жовтня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та відкрите провадження у справі, призначене судове засідання. Позивачка в судове засідання не з`явилась, про, дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Ураховуючи позицію позивачки, викладену в позовній заяві, надані позивачкою докази, суд вважає за можливе провести розгляд справи за її відсутності, за наявними у справі матеріалами. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у порядку, встановленому ч. 10 ст. 130 ЦПК України та ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» з огляду на зареєстроване місце проживання на тимчасово окупованій території України. Відзиву на позов, будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, висновує таке. Судом установлено, що 14 серпня 2009 року сторони вступили в зареєстрований шлюб, що підтверджується належним чином засвідченою копією свідоцтва про шлюб /а.с.6/. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , про що надано суду належним чином засвідчену копію свідоцтва про її народження /а.с.7/. За відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що постановленим Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області рішенням від 20 червня 2023 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено повністю. Розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 14 серпня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 390. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище « [PERSON] » (https://reyestr.court.gov.ua/Review/111756579). З наданої суду належним чином засвідченої копії паспорту громадянки України [PERSON] установлено, що позивачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /а.с.12-17/. Також, до позовної заяви позивачкою долучена належним чином засвідчена копія розпорядження керівника Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області від 03 вересня 2020 року № 185, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, як такій, що зазначала психологічного насильства, моральних та психологічних страждань, що не потребують доведення дітям та особам, яких під час здійснення антитерористичної операції не виповнилось 18 років /а.с.4-5/. З огляду на обставини, покладені в обґрунтування позову, які не оспорюються відповідачем, неповнолітня дитина [PERSON] знаходиться на утриманні позивачки. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України. За змістом статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частинами 1, 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, ураховуючи всі вищевикладені обставини, а також рівний обов`язок батьків щодо утримання дитини, те, що відповідач є батьком неповнолітньої дитини, домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини між сторонами у справі досягнуто не було, відповідач є працездатним, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини підлягають задоволенню, а з відповідача підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а у разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, оскільки суд прийшов висновку про задоволення позовних вимог, а позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1\~211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved