Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання особистою власністю майна, придбаного за час шлюбу. У своїй позовній заяві просила суд: 1) Виділити у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 2) Виділити у власність [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS] . 3) Визнати особистою приватною власністю [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 4) Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що з 03 травня 2013 року по 07 листопада 2017року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за спільною заявою подружжя рішенням Шевченківського районного суду м. Києва. Перебуваючи в шлюбі позивачем було придбано наступне майно: Двокімнатна квартира [ADDRESS] , титульним власником є позивач. Двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 44,2 кв.м. титульним власником якої є відповідач. Однокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 32,8 кв.м. титульним власником якої є позивач. Також за час шлюбу позивачем було придбано два автомобілі один з яких зареєстровано на позивача, а іншій на відповідача. Під час шлюбу між позивачем та відповідачем шлюбний договір не укладався та після розірвання шлюбу договір про поділ майна також не укладався. Однак позивач досі не може вільно розпоряджатись своїм майном, продати, подарувати його тощо, так як для вчинення правочину потрібна згода відповідача, а відповідач відмовляється надати згоду та/або укласти угоду про поділ майна подружжя. З огляду на зазначене, позивач з метою захисту своїх майнових інтересів змушена звернутись до суду. Ухвалою суду від 07 жовтня 2020 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 02 листопада 2020 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 18 лютого 2021 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна, що є спільною сумісною власністю. У зустрічній позовній заяві [PERSON] просив суд: 1) Встановити факт проживання гр. України [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з вересня 2008 року по травень 2013 року. 2) Визнати право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на чотирикімнатну квартиру, реєстраційний номер: 32247100, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 3) В порядку розподілу майна, що знаходиться у спільній сумісній власності здійснити наступний розподіл: В особисту приватну власність [PERSON] виділити наступне майно: - чотирикімнатну квартиру, загальною площею 135,1 кв м, житловою 94,3, реєстраційний номер: 32247100, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; В особисту приватну власність [PERSON] виділити наступне майно: - однокімнатну квартиру площею 44.2 кв.м, житлова площа 27,4 кв м реєстраційний номер 167067880000, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - однокімнатну квартиру загальною площею 32.8 (кв.м), житлова площа 19,7 кв. м реєстраційний номер: 275439680000, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Визнати право власності [PERSON] на частину двокімнатної квартири, реєстраційний номер: 204295480366, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,2 кв м, жилою площею 29,5 кв м. Визнати право власності [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ) на частину двокімнатної квартири, реєстраційний номер: 204295480366, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,2 кв м, жилою площею 29,5 кв м. 4) Судові витрати покласти на Відповідача за зустрічним позовом 15 березня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. 25 травня 2021 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. 31 серпня 2021 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог. Ухвалою суду від 31 серпня 2021 року було витребувано докази у Реєстраційної служби Бориспільської міської ради Київської області та у Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві. Ухвалою суду від 12 жовтня 2021 року було витребувано докази у Приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйової Т.А. 15 вересня 2022 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про застосування строків позовної давності до зустрічної позовної заяви. Ухвалою суду від 23 лютого 2023 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. 01 лютого 2024 року на адресу суду надійшла заява про часткову зміну предмета зустрічного позову. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги первісної позовної заяви підтримала та просила задовольнити позов, щодо задоволення зустрічного заперечувала у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги первісної позовної заяви заперечував, просив відмовити. Вимоги зустрічної позовної заяви підтримав та просив задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчого судового засідання. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. З 03 травня 2013 року по 07 листопада 2017 року [PERSON] перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за спільною заявою подружжя рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/28457/17 від 07 листопада 2017 року. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Перебуваючи в шлюбі позивачем було придбано наступне майно: 1. Двокімнатна квартира [ADDRESS] , титульним власником є [PERSON] . 2. Двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 44,2 кв.м. титульним власником якої є [PERSON] . 3. Однокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 32,8 кв.м. титульним власником якої є [PERSON] . Придбання вказаних об`єктів нерухомості сторонами не оспорювалося, визнано сторонами. Позаяк цього, [PERSON] (відповідачем за первісним позовом) було заявлено позовну вимогу про встановлення факт проживання сторін однією сім?єю без реєстрації шлюбу в період з вересня 2008 року по травень 2013 року. Тому, задля повного встановлення обставин справи необхідним є дослідження механізму/порядку набуття [PERSON] у власність чотирикімнатної квартири, реєстраційний номер: 32247100, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За змістом ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Стаття 74 СК України встановлює, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до пунктів 1 та 3 частини 1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно положення частини 3 статті 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм з урахуванням розумності наведено Верховним Судом у постановах від 10 травня 2023 року у справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22), від 02 жовтня 2024 року у справі № 686/24739/20 (провадження № 61-16266св23). Так Верховний Суд вказує, що: - у статті 74 СК України врегульовано тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України, передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України; - у статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто, і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів; - законодавець визначив у статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто; - спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті; - як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Отже, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц зазначеного, що встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними, у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, при вирішенні спору про поділ майна необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20. Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Під час розгляду справи по суті заявлених вимог судом встановлено, що [PERSON] на підтвердження факту спільного проживання та факту сімейних стосунків з [PERSON] за період з 2008 року по 2017 рік було надано наступні докази. [PERSON] було долучено та судом досліджено: - Акт від 27.08.2020 року, яким мешканцями буд. [ADDRESS] , письмово підтверджено факт [PERSON] проживання без реєстрації з вересня 2008 року по вересень 2011 року за вказаною адресою, в кв. 39 ; - Акт від 14.10.2020 року, у якому мешканці буд. [ADDRESS] , письмово підтвердили, що [PERSON] проживав за цією ж адресою, в квартирі 11 , з вересня 2011 року по липень 2017 року без реєстрації. Депутатом Святопетрівської сільської ради, [PERSON] , засвідчено підписи жителів [ADDRESS] .; - Довідка № 08-1/769 від 21 жовтня 2020 року, видана виконавчим комітетом Святопетрівської сільської ради про те, що [PERSON] проживав без реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] з вересня 2011 року по липень 2017 року. Також [PERSON] було надано численні кольорові роздруківки спільних фотографій за такі події: - Спільна поїздка в Турцію у 2010 році з сестрою [PERSON] та її донькою; - Спільна поїздка в Єгипет влітку 2011 року з братом [PERSON] , його дружиною та їх дочкою; - Спільні фотографії в грудні 2008 року (у лазні у друзів, тощо). - Спільні фотографії за 2009 рік (на дні народженні у подруги [PERSON] - [PERSON] , на дачі - Русанівські сади в м. Києві, прогулянки по Києву, день народження племінниці, яке святкувалося на Русанівських садах, в гостях у батьків за адресою [ADDRESS] ); - Спільні фотографії за 2012 рік: сімейні фото з новонародженою дочкою сестри Позивача, фото з хрестин дочки сестри, де Відповідач приймає участь у хрещенні, фотографіями з друзями у сімейної пари вдома в Таунхаузі; - Спільні фотографії за 2013 рік: з декількох днів народжень та весіль. Також в судовому засіданні було допитано свідків, серед яких: Допитаний в судовому засіданні [PERSON] дав показання, що він дійсно разом з [PERSON] здійснював ремонт Таунхазу в зазначений в позовній заяві період, і що Позивач за зустрічним позовом особисто брав участь у ремонтних роботах. Пояснив джерело походження коштів, а також той факт, що спільне проживання [PERSON] та [PERSON] почалося приблизно з 2008 року. Підтвердив факти спільного відпочинку в зазначений в зустрічній позовній заяві період Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] в період з 2008. Також, свідок пояснила та підтвердила обставини придбання квартири [PERSON] , зокрема, що придбання квартири на [PERSON] здійснювалось на її ім`я, оскільки [PERSON] перебував у шлюбі з іншою жінкою. [PERSON] пояснила особливості продажу квартири на [PERSON] та факт передачі коштів від [PERSON] від продажу зазначеної квартири. Факт спільного побуту та відпочинку Позивача та Відповідача з 2008 року. Допитаний в судовому засіданні [PERSON] дав показання про факт спільного проживання Позивача та Відповідача з 2008 року, що [PERSON] представляв [PERSON] як свою дружину. Підтвердив факт спільних зустрічей. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] в період з 2008, факт спільних зустрічей з ними. Надані докази та показання свідків в своїй сукупності підтверджують факт спільного проживання сторін, виникнення між ними взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти, піклування чоловіка та жінки один про одного. Таким чином вимоги зустрічної позовної заяви про встановлення факту спільного проживання підлягають задоволенню. Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зі змісту частин 1, 2, 3 статті 61 СК України вбачається, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно,, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як вже зазначалося по тексту рішення, за час перебування в шлюбі, сторонами було набуто спільне майно: 1. Двокімнатна квартира [ADDRESS] , титульним власником є [PERSON] . 2. Двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 44,2 кв.м. титульним власником якої є [PERSON] . 3. Однокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 32,8 кв.м. титульним власником якої є [PERSON] . Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об?єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.07.2020 у справі № 607/19036/15-4, у постанові Верховного Суду від 13.07.2020 у справі № 173/2184/17, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов?язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. З огляду на вимоги п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування, а також набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). З огляду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 травня 2019 року у справі № 738/2137/16-ц, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Також варто звернути увагу на те, що доводи сторони позивача за первісним позовом [PERSON] щодо того, що спірне майно було придбано виключно за її особисті кошти не підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме про таке застосування норм ст. 57, 60 СК України зазначено у постановах Верховного Суду України від 19.06.2013 та 02.10.2013, від 01.07.2015 у справі № 6-612цс15, від 16.12.2015 у справі № 6-2641цс15. Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як вбачається із змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178 св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641 цс 15, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначалося вище, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ст. 12, 81 ЦПК України) Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення встановити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року). Виходячи з вище наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом [PERSON] не було, та відповідно вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] задоволенню не підлягають. Щодо розподілу спільного майна, суд зазначає наступне. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження № 61-35779св18, зазначено, що «статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують». У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Сторони не посилались на наявність між ними домовленості або шлюбного договору, які б визначали нерівність їх часток у спірному майні, а тому слід виходити з того, що частки подружжя у праві спільної сумісної власності на об`єкти рухомого та нерухомого майна є рівними. Судом враховано, що [PERSON] було заявлено вимоги про те, щоб відступити від презумпції рівності часток, з урахуванням того, що спільний син проживає з нею, та вона піклується про нього самостійно. Водночас вказане не заслуговує на увагу, оскільки [PERSON] не було надано до суду доказів того, що вона самостійно утримає спільного сина, та те, що з боку [PERSON] відсутня будь-яка допомога. Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 СК України, згідно з якою майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Принцип поділу речей на подільні та неподільні визначено у статті 183 ЦК України, за положеннями якої подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, а неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 16.01.2023 у справі № 754/3132/16-ц та постанові від 08.08.2023 у справі № 727/3945/21 вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Спір щодо визначеної вартості майна у сторін відсутній. Ринкова вартість нерухомого майна визначена у спосіб проведення оцінки кваліфікованим суб`єктом оціночної діяльності, що є дійсною вартістю майна та підтверджує доводи Відповідача в цій частині. Отже, загальна вартість майна, що підлягає поділу, становить 3 487 900 грн. Ця сума складається з: 1. Двокімнатна квартира [ADDRESS] , - 944 700,00 грн. 2. Двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 44,2 кв.м. - 1 460 000,00 грн. 3. Однокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 32,8 кв.м. - 1 083 200, 00 грн. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Позаяк цього, оскільки судом було встановлено, що сторони проживали тривалий час без реєстрації шлюбу, ними акумулювалися фінансові ресурси, які в подальшому було використано задля придбання об`єктів нерухомості, які для особистого проживання, так і для здачі в оренду, таким чином є всі підстави стверджувати, що чотирикімнатна квартира, реєстраційний номер: 32247100, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належали сторонам на праві спільної сумісної власності. Водночас, суд зауважує, що під час розгляду справи [PERSON] здійснила відчуження чотирьохкімнатної квартири, загальною площею 135,1 кв м, житловою 94,3, реєстраційний номер: 32247100, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартістю 2 620 200,00 грн, на яку ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.01.2021 було вжито заходів забезпечення позову у справі № 761/31314/20 шляхом накладення арешту. Зважаючи на те, що зустрічна позовна заява містила позовні вимоги про визнання зазначеної вище чотирьохкімнатної квартири спільною сумісною власністю та щодо розподілу її в особисту приватну власність [PERSON] , такі вимоги не можуть бути задоволені, оскільки зазначене майно вибуло із спільної сумісної власності поза волею [PERSON] , у зв?язку з чим [PERSON] було змінено предмет зустрічного позову. Першочергово в зустрічному позові Позивач за зустрічним позовом надав свій варіант розподілу майна який повністю відповідає ч. 1, 2 ст. 70 СК України. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об?єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім?ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Зважаючи на те, що за варіантом розподілу майна запропонованим [PERSON] в зустрічному позові відповідна квартира мала бути передана в особисту приватну власність саме [PERSON] , то частина майна яка відповідно відходила [PERSON] не змінилася у зв?язку з продажом квартири. Саме при врахуванні квартири при розподілі майна судом буде повністю захищено права як Позивача, так і Відповідача за зустрічним позовом: Позивач отримає частину майна відповідно до першочергового варіанту розподілу, а Відповідач отримає частину майна з врахуванням ціни проданої квартири на момент розгляду справи, яка за першочерговим варіантом розподілу виділялася б їй. За таких обставин обидва з подружжя отримують рівні частки майна за критерієм ціни такого майна. Такий спосіб захисту порушеного права як «врахування відчуженого майна до загальної вартості майна» передбачений, зокрема, в Постанові від 16.01.2023 у справі №754/3132/16-ц Верховний Суд. Касаційний цивільний суд. Також в Постанові від 07.11.2018 у справі № 344/1313/16-ц Верховний Суд врахував вартість відчуженого майна для поділу майна в рівних частках без присудження компенсації іншому з подружжя. В Постанові від 09.06.2021 у справі № 537/5528/16 Верховний Суд визначив доцільність поділу майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію за відчужене майно. Визначаючи спосіб поділу майна, суд виходить з засад рівності часток спільної сумісної власності подружжя, порядку поділу неподільних речей, особливостей поділу майна, внесеного до статутного капіталу господарського товариства, а також інтересів сторін, спрямованих на врегулювання стану невизначеності у їх майнових правовідносинах. Запропонований [PERSON] варіант поділу майна забезпечує право кожної із сторін на житло. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Встановивши, що майно, яке просить поділити позивач у межах заявлених вимог, є спільною сумісною власністю подружжя, суд, виходячи з інтересів сторін у справі, принципу рівності часток у спільному майні подружжя, приходить до висновку, що заявлені вимоги за зустрічним позовом є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За таких підстав слід визнати право спільної сумісної власності сторін на: - однокімнатну квартиру загальною площею 44.2 кв.м, житлова площа 27,4 кв м реєстраційний номер 167067880000, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - однокімнатну квартиру загальною площею 32.8 кв.м, житлова площа 19,7 кв. м реєстраційний номер: 275439680000, що розташована за адресою: [ADDRESS] . - двокімнатну квартиру, реєстраційний номер: 204295480366, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,2 кв м, жилою площею 29,5 кв м. В порядку поділу спільно нажитого майна, що знаходиться у спільній сумісній власності здійснити наступний розподіл: В особисту приватну власність [PERSON] виділити наступне майно: - однокімнатну квартиру площею 44.2 кв.м, житлова площа 27,4 кв м реєстраційний номер 167067880000, що розташована за адресою: [ADDRESS] загальною вартістю 1 460 000,00 грн; - однокімнатну квартиру загальною площею 32.8 кв.м, житлова площа 19,7 кв. м, реєстраційний номер: 275439680000, що розташована за адресою: [ADDRESS] загальною вартістю 1 083 200,00 грн, що за своєю вартість дорівнює вартості чотирьохкімнатної квартири, загальною площею 135,1 кв м, житловою 94,3, реєстраційний номер: 32247100, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином буде дотримано рівність часток спільної сумісної власності подружжя. Щодо двокімнатної квартири, реєстраційний номер: 204295480366, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,2 кв м, жилою площею 29,5 кв м., то суд вважає за доцільне визнати за кожним із сторін визнати право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Щодо застосування наслідків позовної давності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 3 статті 74 СК України, на майно, що є об?єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до п. 19 вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Згідно з ч.2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Верховний Суд дійшов наступних висновків: «Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності» (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15); «Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права» (постанова Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17); В даному випадку з матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу між сторонами не було спору щодо майна або чинення перешкод у його користуванні. Виникнення суперечностей між сторонами щодо розподілу майна та його користування виникло у липні 2020 року. Вказане зафіксовано на підставі Довідки про результати проведення перевірки інформації, інспектором ювенальної превенції Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській обл. капітаном поліції Соколовою Ю.. Оскільки до зазначеного вище моменту жодних спорів між сторонами не було, відтак суд вважає, що саме з [PERSON] дізнався, що його право може бути порушене. Вказане у своїй сукупності спростовує твердження [PERSON] про пропуск [PERSON] строків позовної давності. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 11 350 гривень 00 копійок стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] . На підставі викладено, та з урахуванням ст. 60, 61, 69, 70, 71СК України,

Outcome: approved