Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

В травні 2024 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), третя особа: орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову вказує, що 06 жовтня 2017 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб в Овруцькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, про що зроблено актовий запис № 133. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що під час перебування в шлюбі відповідач постійно вживав алкогольні напої, провокував сварки, вчиняв психічне та фізичне насильство над позивачем. В кінці лютого 2020 року відповідач, будучи в стані алкогольного сп`яніння, дуже сильно побив позивача, що стало останньою краплею і позивач прийняла рішення розірвати відносини з відповідачем. Починаючи з кінця лютого 2020 року позивач разом з малолітнім сином почала проживати окремо від відповідача. 06 березня 2020 року позивач вказує, що звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, що підтверджується інформацією з сайту «Судова влада України». Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 23 червня 2020 року по справі № 286/652/20 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. З моменту окремого проживання сторін відповідач не надавав та не надає жодної матеріальної допомоги на утримання дитини. У зв`язку з цим позивач у 18 червня 2020 року звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів. 03 липня 2020 року Овруцький районний суд Житомирської області видав судовий наказ по справі № 286/1662/20, яким стягнув з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на дитину - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів (заробітку)доходу, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.06.2020 року і до [INFO] , тобто до досягнення [PERSON] повноліття. Посилається, що судовий наказ про стягнення аліментів перебуває на примусовому виконанні в Солом`янському ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) та як вбачається з постанови Солом`янського ВДВС про арешт коштів в рамках виконавчого провадження ВП № [NUMBER] станом на 17.09.2021 року у відповідача наявна заборгованість перед позивачем зі сплати аліментів станом у розмірі 70 656,75 гривень. Підсумовуючи викладене вказує, що відповідач, починаючи з березня 2020 року, тобто вже більше 4 років, ухиляється від виховання сина, не спілкується з ним, не піклується про його духовний та фізичний розвиток, не відвідує та не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умов для нормального розвитку. Тобто відповідач, на думку позивача, свідомо та умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками. Фактично всі обов`язки по утриманню, догляду, вихованню дітей виконує належним чином лише мати. Позивач приділяє весь свій вільний час дитині, займається його розвитком як фізичним так і духовним, освітою, всіляко намагається забезпечити усім необхідним для повноцінного життя сина. З підстав вищевикладених позивач вимушена була звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. 10 червня 2024 року на виконання Ухвали суду подано заяву про усунення недоліків. Ухвалою суду від 12.06.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17.10.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача та позивач у судовому засіданні позов просили задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, як шляхом направлення повістки за останнім відомим місцем реєстрації. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялись у встановленому законом порядку, в листі від 18.11.2024 року просили розглядати справу за відсутності їх представника та ухвалити рішення на розсуд суду. Також, у судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] , який є цивільним чоловіком позивача, зазначив, що проживає разом з позивачем та її дитиною, піклується про них та матеріально забезпечує, колишнього чоловіка позивача ніколи не бачив та останній дитиною не цікавиться. Згідно з ч. 1 ст. 289 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, наявні всі передбачені ч. 1 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України підстави та умови для заочного розгляду справи. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, 06 жовтня 2017 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб в Овруцькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, про що зроблено актовий запис № 133. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (а.с. 9). Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 23 червня 2020 року по справі № 286/652/20 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 10-11). Згідно судового наказу від 03 липня 2020 року постановленим Овруцьким районним судом Житомирської області по справі № 286/1662/20, з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на дитину - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів (заробітку)доходу, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.06.2020 року і до [INFO] , тобто до досягнення [PERSON] повноліття (а.с. 13-14). Як вбачається з постанови Солом`янського ВДВС про арешт коштів в рамках виконавчого провадження ВП № [NUMBER] станом на 17.09.2021 року у відповідача наявна заборгованість перед позивачем зі сплати аліментів станом у розмірі 70 656,75 гривень (а.с. 15-16). Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України (надалі за текстом - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30.03.2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно Висновком Голосіївської районної в місті Києві військової адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав № 100-13893 від 15.10.2024, вбачається, що Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація (орган опіки та піклування) вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, тоді коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Утримання дітей, надання їм матеріальної допомоги є природним обов`язком батьків, що випливає звичайно зі змісту положення ст. 180 Сімейного кодексу України, яке зобов`язує батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно із ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року (надалі за текстом - Конвенції), держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Зі змісту статті 150 СК України, вбачається, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний розвиток, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Верховного Суду України від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та встановлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Органом опіки та піклування подається суду письмовий висновок щодо розв`язання спору, складений на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. У частині 2 ст. 3 Конвенції вказано, що держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Суд наголошує, що виконання батьківських обов`язків не обмежується лише матеріальним забезпеченням дитини, важливим фактором є спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, надання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, виявлення інтересу до її внутрішнього світу, створення умов для отримання нею освіти. Таким чином, судом встановлено, що відповідач життям свого сина не цікавиться, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно свого сина, а тому, суд приходить до висновку, що необхідно [PERSON] позбавити батьківських прав щодо сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211,20 грн.

Outcome: approved