Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

29.04.2024 року до Ленінського районного суду міста Запоріжжя через систему «Електронний суд» надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , про встановлення режиму окремого проживання подружжя, в якому\~позивач\~просить\~суд: встановити режим окремого проживання подружжя, а саме: [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , проживає за адресою [ADDRESS] ; [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вомп зазначає, що з 28 вересня 2003 року, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (шлюб зареєстровано Жовтневим міським відділенням ЗАГС м. Запоріжжя, а/з №228 від 28 вересня 2003р.). Від шлюбу мають дитину [PERSON] [INFO] . Фактично шлюбні стосунки було припинено з вересня 2009 року,сторони проживають окремо, дитина проживає разом з матір`ю. З 21 грудня 2009 року, за рішенням суду, позивач повинен сплачувати аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] . За рішенням суду від 01.02.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Проте жодна із сторін, включаючи позивача, не подавала відповідну заяву про державну реєстрацію розірвання шлюбу до органів РАЦС. Згідно з нормами ст. 115 Сімейного кодексу в редакції на той час, державна реєстрація припинення шлюбу відбувається на підставі заяви одного із колишніх подружжя. Таким чином шлюб не був офіційно припинений. В силу життєвих обставин позивач виїхав з України та з 2011 року і на теперішній проживає в Болгарії. Приїхати в Україну не має змоги. Фактично з цього часу подружжя разом не проживає, веде окреме господарство, кожен має власне особисте життя, сторони бачили один одного з 2010 року. Встановлення режиму окремого проживання подружжя, на думку позивача, необхідно для недопущення майнових суперечок на майбутнє (на випадок народження дитини відповідачкою від іншого чоловіка, чи придбання будь якої власності тощо), при цьому, позивач не має фактичної змоги зареєструвати розірвання шлюбу в органах РАЦС в Україні і не маю уявлення, скільки це триватиме. Також позивач має 3 дітей від громадянки України [PERSON] , 2010, 2014, 2021 р. народження, з якою перебуваю в стані «цивільного» шлюбу до теперішнього часу, і яка живе з позивачем у Болгарії. З огляду на наведене просить позовні вимоги задовольнити. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 квітня 2024 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Коломаренко К.А. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. 07 травня 2024 року до суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Ухвалою Ленінського районного суду від 08.05.2024 року відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі, встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті спору. Ухвалою Ленінського районного суду від 15.10.2024 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] зазначив, що шлюб між сторонами було розірвано, проте не здійснено відповідну державну реєстрацію вказаного факту в органах реєстрації актів цивільного стану. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась з невідомої суду причини. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, з заявами про відкладення розгляду справи, розгляд справи без її участі не зверталась. Правом подання відзиву на позовну заяву не скористалась. У відповідності до вимог ч. 4\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). В силу приписів ч.1\~ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши усні пояснення позивача, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов задоволенню не підлягає на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Відповідно до приписів\~ст.2 ЦПК України,завданнями цивільного судочинства є справедливий,неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що з 28 вересня 2003 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, про що надано копія свідоцтва (а.с.6), шлюб між ними розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2010 року, що підтверджено копією рішення,яке набрало чинності 12 лютого 2010 року (а.с. 10). За положенням ч.ч. 1, 2\~ст. 21 СК України\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1\~ст. 36 СК України\~шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до\~ст. 56 СК України, дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до\~ст. 119 СК України, подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. За заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Положення\~ст. 120 СК України\~передбачено, що встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання: 1. майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; 2. дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. У відповідності з роз`ясненнями, що містяться у пункті 12\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей\~119,\~120 Сімейного кодексу України\~судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку\~статті 119 СК України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Аналізуючи зміст диспозиції\~ст. 119 СК України, суд вважає, що для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. Таким чином, питання встановлення режиму окремого проживання вирішується судом саме між подружжям, тобто між чоловіком і жінкою, які перебувають в шлюбі між собою. Звертаючись з позовом, позивач зазначив, що за рішенням суду від 01.02.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, проте жодна із сторін, включаючи позивача, не подавала відповідну заяву про державну реєстрацію розірвання шлюбу до органів РАЦС. За таких обставин позивач вважає, що між сторонами продовжують існувати права та обов`язки подружжя. При цьому, судом встановлено, що шлюб між сторонами розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2010 року, що підтверджено копією рішення,яке набрало чинності 12 лютого 2010 року. Відповідно до положень ст 104 Сімейного кодексу України визначені підстави припинення шлюбу, до яких відноситься, зокрема припинення шлюбу внаслідок його розірвання (ч. 2 ст. 104 СК України). Згідно положень ч. 2 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110\~цього Кодексу. Відповідно до положень ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. При цьому статтею 114 СК України визначено момент припинення шлюбу у разі його розірвання. Так, згідно положень ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. У\~статті 115 СК України (у редакції чинній на момент набрання законної сили рішення про розірвання шлюбу) було передбачено, що розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини або чоловіка. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 2-7539/08 (провадження № 61-36868св18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2008 року шлюб між сторонами розірвано. Разом з тим, хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, але моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (частина друга\~статті 114 СК). […]. Суд звертає увагу на те, що законодавець розрізнив поняття «припинення шлюбу з набранням чинності рішенням суду про його розірвання» та «реєстрація припинення шлюбу». Таким чином, припинення шлюбу існує само по собі як факт, що відбувся, натомість реєстрація цього факту носить характер підтвердження/фіксації його у державних органах реєстрації». Таким чином, з набранням законної сили рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2010 року шлюб між сторонами припинено та нерєєстрація цього факту у державному органі РАЦС на факт його припинення не впливає, тобто з 12.02.2010 шлюб між [PERSON] та [PERSON] є припиненим та між сторонами відсутні відносини подружжя, а отже відсутні підстави для встановлення режиму окремого проживання подружжя. Зважаючи на викладене вище, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed