Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом в якому просить суд: визнати недійсною розписку від 16.01.2016 на суму 150 000 тисяч доларів США. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 16.01.2016 перебуваючи у шлюбі з [PERSON] взяла у [PERSON] в борг кошти в сумі 150 000 доларів США для купівлі будинку за містом. Під час досудового розслідування кримінального провадження № 42016000000001691 за місцем проживання [PERSON] 16.07.2016 слідчими ГПУ проводився обшук на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва під час якого було вилучено майно, яке належить [PERSON] , а саме грошові кошти на суму 150 000 тисяч доларів США. Відтак, нею та [PERSON] кошти для купівлі будинку не були використані. 26.09.2022 [PERSON] звернувся з вимогою про повернення коштів в сумі 150 000 доларів США за розпискою від 16.01.2016. Виходячи з тексту спірної боргової розписки від 16.01.2016 вбачається, що будинку повинна бути оформлена на відповідача, а отже це не є борговою розпискою (договором позики) за своїм зімстом, що порушує вимоги ч.1 ст. 203 ЦК України та дає підстави для визнання розписку недійсною у відповідності до вимог ст. 215 ЦК України. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.11.2023 відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомлення учасників справи, сторонам роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. 21.11.2023 до суду від представника [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позов та зустрічний позов. У поданому відзиві зазначено, що позивач підтверджує укладання розписки від 16.01.2016 та отримання від відповідача коштів в сумі 150 000 доларів США. Вказав, що позивач підтверджує, що 26.09.2022 відповідач звернувся до неї з вимогою про повернення коштів в сумі 150 000 доларів за розпискою від 16.01.2016. Таким чином, строк повернення позики настав 26.10.2022, проте борг позивачем та третьою особою не повернутий. Згідно із вимогами зустрічного позову, [PERSON] просить суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за розпискою від 16.01.2016 на загальну суму 295 474,10 доларів США, з яких основна сума боргу становить 150 000 доларів США, проценти за користування позикою в сумі 140 678,21 доларів США та 3% річних в сумі 4 795,89 доларів США. та судові витрати; у первісному позові [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсною розписки від 16.01.2016 відмовити повністю. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що згідно з ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). На підтвердження укладення такого договору позики позивач за зустріним позовом надає розписку позичальника - відповідача за зустрічним позовом від 16.01.2016, за якою остання взяла в борг у [PERSON] 150 000 дол.США, де 26.09.2022 була пред`явлена позивачем за зустрічним позовом вимога про повернення боргу. З урахуванням п.2 ч.1 ст. 1049 ЦК України, строк повернення позики настав 26.10.2022, проте борг [PERSON] не повертає. Розмір відсотків (процентів) від суми позики за розпискою від 16.01.2016, згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України, за існуючою обліковою ставкою НБУ за період користування позикою, а саме з 16.01.2016 по 26.10.2022, склав 140 678,21 дол.США. Також, згідно із ст. 625 ЦК України, 3% річних за розпискою від 16.01.2016 за період з 27.10.2022 по 19.11.2023 склав 4 795,89 доларів США. 28.11.2023 до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій викладені доводи позовної заяви. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.01.2024 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання недійсною боргової розписки від 16.01.2016, зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою від 16.01.2016, об`єднавши їх в одне провадження, роз`яснено учасникам справи їх право подати заяви по суті справи та визначено відповідні процесуальні строки. 08.02.2024 до суду надійшла заява представника [PERSON] - [PERSON] про виклик свідків та письмові пояснення третьої особи. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08.02.2024 клопотання [PERSON] про поновлення строку та прийняття письмових пояснень третьої особи та заяви про виклик свідків, повернуто заявнику без розгляду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08.02.2024 визнано заяву представника [PERSON] - [PERSON] про відвід головуючого судді Катющенко В.П. необґрунтованою. У задоволенні заяви представника [PERSON] - [PERSON] про відвід головуючого судді Катющенко В.П., що подана в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання недійсною боргової розписки від 16.01.2016, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою від 16.01.2016, відмовлено. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08.02.2024 клопотання представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] - [PERSON] про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за первісним та за зустрічним позовом Офісу Генерального Прокурора задоволено та залучено до участі в справі як за первісним позовом так і за зустрічним позовом - третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Офіс Генерального Прокурора; сторонам роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. 11.03.2024 до суду від представника третьої особи Офісу Генерального Прокурора - Були Р.Б. надійшли пояснення, в яких зазначено, що Дарницьким районним судом міста Києва здійснюється судовий розгляд обвинувального акту у кримінальному провадженні № 42016000000001691 від 22.06.2016 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України. Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні 16.07.2016 проведено обшук за місцем проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , під час якого виявлено та вилучено майно підозрюваного [PERSON] , у тому числі 1515 купюр номіналом по 100 доларів США кожна, 5 купюр по 50 доларів США кожна, 13 купюр по 20 доларів США кожна, 14 купюр по 10 доларів США кожна, 200 купюр по 500 гривень кожна, 18 купюр по 500 гривень, 11 купюр по 200 гривень, загалом 152 150 доларів США та 111 200 гривень. Майно [PERSON] , [PERSON] під час обшуку не вилучалось. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19.09.2016 у справі № 757/34624/16-к задоволено апеляційну скаргу прокурора та накладено арешт на належне [PERSON] майно, у тому числі на 1 515 купюр номіналом по 100 доларів США кожна; 5 купюр по 50 доларів США кожна; 13 купюр по 20 доларів США кожна; 14 купюр по 10 доларів США кожна; 200 купюр по 500 гривень кожна; 18 купюр по 500 гривень; 11 купюр по 200 гривень. Покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 368 КК України, у вчиненні якого обвинувачується [PERSON] , передбачає у тому числі обов`язкову конфіскацію майна. Таким чином, у випадку ухвалення судом у кримінальному провадженні № 42016000000001691 обвинувального вироку відносно [PERSON] із призначенням йому покарання, зокрема у виді конфіскації його майна, примусовому безоплатному вилученню у власність держави підлягатимуть і грошові кошти [PERSON] , на які накладено арешт. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення і в тому числі вироку). За обставинами справи [PERSON] з [PERSON] є близькими родичами по відношенню один до одного, а також особами, зацікавленими у тому, щоб уникнути накладення арешту на майно підозрюваного [PERSON] . Ураховуючи викладене, позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] та позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.04.2024 клопотання представника третьої особи Офісу Генерального Прокурора - Адамової О.О. про зупинення провадження, залишено без задоволення. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.04.2024 клопотання представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів, залишено без задоволення. Інших заяв по суті справи від учасників справи не надійшло. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.04.2024 закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.07.2024 залишено без задоволення заяву [PERSON] та [PERSON] про затвердження мирової угоди. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.12.2024 залишено без задоволення заяву [PERSON] та [PERSON] від 03.10.2024 про затвердження мирової угоди. У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] підтримав зустрічний позов з підстав викладених в ньому, просив відмовити у задоволенні первісного позову, посилаючись на його безпідставність. Зазначив, що розписка була складена [PERSON] , також було підписано мирову угоду, якою вона визнала факт наявності боргу. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні не підтримав ні первісний, ні зустрічний позов та вказав, що сторонами не доведено факт укладання договору позики, періоду укладення позики, очевидним є підтвердження фіктивності оспорюваної розписки, з метою заволодіння майном [PERSON] , а саме грошовими коштами в сумі 150 000 доларів США, на які накладено арешт в межах кримінального провадження. Крім того, такі кошти не були заявлені [PERSON] в межах розгляду справи про поділ майна подружжя, оскільки ці кошти не є спільним сумісним майном подружжя. Доказів, що [PERSON] мав такі кошти для передачі своїй доньці немає. Також, представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] подав до суду письмовий виступ у дебатах, яким ним був оголошений в судовому засіданні Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовів посилаючись на те, що доходів в [PERSON] та [PERSON] не було. Останні хочуть ввести в оману суд і далі вчиняти незаконні дії. Кошти у сумі 150 000 доларів США належать йому, а розписка була написана після подій, що відбулись з ним (третьою особою), а саме обшуку та вилучення грошей в межах кримінального провадження. Представник третьої особи Офісу Генерального Прокурора - Адамова О.О. у судовому засіданні підтримала подані письмові пояснення та просила відмовити у задоволення первісного та зустрічного позовів. Представник [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з`явився, 11.12.2024 подав заяву у якій просив суд зокрема, але не виключено, розгляд справи здійснити без участі в судовому засіданні [PERSON] та її представника. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача за первісним позовом [PERSON] та її представника [PERSON] . Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, 16.01.2016 [PERSON] була видана [PERSON] розписка, у якій остання вказала, що взяла у [PERSON] 150 000 (сто п`ятдесят тисяч доларів США) на купівлю будинку за містом. Зобов`язалась частину будинку оформити на [PERSON] (т. 1 а.с.4). 26.09.2022 [PERSON] направив [PERSON] та [PERSON] вимогу щодо повернення боргу в сумі 150 000 доларів протягом 30 днів від дня її пред`явлення (т.1 а.с.11). При вирішенні заявлених позовних вимог як первісного, так і зустрічного позовів суд приходить до висновку про необхідність першочергового вирішення заявленого зустрічного позову [PERSON] . Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 у справі № 6-79цс1, від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15 та від 13.12.2017 у справі № 6-996цс17, які є незмінними та послідовними при вирішені аналогічних спорів Верховним Судом, та преюдиційно важливими для правильного вирішення заявлених вимог у межах даної цивільної справи. Так, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розписки від 16.01.2016 [PERSON] взяла у [PERSON] 150 000 (сто п`ятдесят тисяч доларів США) на купівлю будинку за містом. Зобов`язалась частину будинку оформити на [PERSON] . Зі змісту зазначеної розписки не вбачається, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] взяла кошти у сумі 150 000 доларів США саме в борг. Також, у розписці відсутнє зобов`язання [PERSON] повернути отримані в борг грошові кошти саме [PERSON] . Зазначена розписка містить лише зобов`язання [PERSON] частину будинку оформити на [PERSON] , втім така умова не може підтверджувати боргові зобов`язання, якщо такі могли скластися, між [PERSON] та [PERSON] . Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц, в якій Верховний Суд визнав не доведеним факт отримання коштів саме в борг під зобов`язання повернення зазначеного боргу з огляду на зміст поданої позивачем розписки, в якій аналогічним чином зазначено про отримання від позивача певної суми коштів. Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами було укладено саме договір позики, а також доказів передачі коштів з зобов`язанням повернути вказані кошти позивачу за зустрічним позовом, відтак позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за розпискою від 16.01.2016 на загальну суму 295 474,10 доларів США задоволенню не підлягають. Вирішуючи вимоги первісного позову [PERSON] про визнання недійсною боргової розписки від 16.01.2016, суд приходить такого. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі). Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так за вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В той же час, як встановлено судом, представлена позивачем та відповідачем розписка від 16.01.2016 в розумінні положень ст. 1046, 1047 ЦК України не є договором позики та відповідно не створює правові наслідки встановлені законом для такого виду договору. Позивачем же за первісним позовом не наведено інших підстав для визнання розписки від 16.01.2016, як укладеного правочину, у разі його укладання, недійсним, у зв`язку з чим у задоволенні первісного позову [PERSON] слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить висновку про відмову у задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , Офіс Генерального Прокурора, про визнання недійсною боргової розписки від 16.01.2016 та відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , Офіс Генерального Прокурора, про стягнення заборгованості за розпискою від 16.01.2016. У суду відсутні підстави для розподілу витрат між сторонами, у порядку ст. 141 ЦПК України, зважаючи на відмову у задоволенні як первісного так і зустрічного позовів. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed