Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Краматорської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог вказано, що від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . У 2014 році шлюб між сторонами було розірвано. З вересня 2023 року син постійно проживає з батьком, який займається його вихованням та утриманням. З матір`ю [PERSON] жити не бажає, оскільки остання погано до нього ставиться та не займається його вихованням та навчанням. Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.12.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Представник відповідача надіслав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у вересні 2023 року [PERSON] виявив бажання жити разом з батьком, у зв`язку з чим відповідач, з метою недопущення конфліктної ситуації, не заперечує, щоб син тимчасово пожив з батьком. При цьому існувала домовленість відповідача з сином та позивачем, що проживання [PERSON] з батьком буде саме тимчасовим і не повинно негативно відображатись на результатах навчання сина та відвідуванні ним секцій, які він відвідував до цього часу та на які його возила саме мати. Позивач надіслав відповідь на відзив, в якому зауважив на тому, що у сина є протипоказання займатися ударними видами спорту, при цьому матір піддає дитину небезпеці, змушуючи сина відвідувати секції змішаних єдиноборств. Крім того, звертає увагу на те, що відповідачка власноруч віддала дитину батькові, оскільки останній виявив бажання жити з батьком на постійній основі. Представник відповідача у додаткових поясненнях наголошує на тому, що при зверненні з позовом до суду, позивач не довів, що його права порушені, оскільки дитина і так фактично проживає і продовжує проживати з ним. При цьому відповідач не вимагала та не вимагає зміни місця проживання сина, не забороняє батьку бачитися з дитиною чи проживати разом. Таким чином між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07.11.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні підтримав позов та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що між сторонами відсутній спір, оскільки дитина і так проживає з батьком, при цьому відповідач не чинить жодних перешкод та не заперечує щодо проживання сина з батьком. Також в судовому засіданні була заслухана думка дитини [PERSON] , який підтвердив факт того, що він проживає і надалі хоче проживати з батьком. На питання головуючого, чи пропонувала йому матір жити з нею, відповів, що не пропонувала. Заслухавши учасників справи, думку дитини, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне. Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Шабельківської селищної ради міста Краматорська Донецької області від 17.09.2012 року, [PERSON] народився [INFO] , про що зроблено атовий запис №42. Батьком записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 28.03.2014 року по справі №234/1860/14-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 23.12.2014 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] у розмірі 1/3 частки всіх видів прибутку. Згідно відповіді Краматорського міського відділу ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження №51775073, відкрите на підставі виконавчого листа №2/234/5226 від 23.12.2014 року, виданого Краматорським міським судом Донецької області. Заборгованість за період з 01.01.2016 року по 31.03.2021 року складає 59391 грн 09 коп. Органом опіки та піклування Краматорської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області встановлено, що з вересня 2023 року малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується актом про фактичне місце проживання. [PERSON] навчається у Краматорській спеціальній школі №18 у 6-Б класі, зарахований до закладу з 02.11.2021 року, відповідно до висновку ІРЦ-85707/2021/196582 з порушенням мовлення F 98.5. Спеціалістами служби у справах дітей Краматорської міської ради були обстежені житлово-побутові умови проживання [PERSON] . За адресою: [ADDRESS] створені всі необхідні умови для проживання та повноцінного розвитку: є окремі кімната, спальне місце, чиста постільна білизна, комп?ютер, стіл для онлайн занять, одяг та взуття за віком та сезоном. Із бесідою з матір?ю - [PERSON] , [INFO] , встановлено, що вона бажає, щоб малолітній [PERSON] проживав разом з нею, за адресою: [ADDRESS] . Спеціалістами служби у справах дітей Краматорської міської ради також були обстежені житлово-побутові умови проживання [PERSON] за вищевказаною адресою, де створені всі необхідні умови для проживання та повноцінного розвитку дитини. Під час бесіди, малолітній [PERSON] пояснив, що свою мати він любить, поважає, спілкується з нею, але бажає проживати разом з батьком. Стосунки між ним та батьком доброзичливі, існує взаємопорозуміння, з батьком йому проживати зручно та комфортніше. [PERSON] також виявив бажання, щоб його син - [PERSON] , проживав разом з ним. Орган опіки та піклування жодної інформації стосовно неналежного виконання [PERSON] батьківських обов?язків відносно дитини не отримував, до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов?язків останній не притягувався. Враховуючи інтереси малолітнього [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування Краматорської міської ради вважає доцільним визначати місце проживання [PERSON] в родині батька - [PERSON] , про що складено висновок від 11.09.2024 року №01-49/1874. Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного. Згідно ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 3 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ч. 2 ст. 6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом щодо визначення місця проживання сина, який і так на момент подачі позову фактично проживав і наразі продовжує проживати з батьком, при цьому матір не заперечує щодо місця проживання дитини з батьком та не наполягає на зміні місця проживання дитини. Даний факт був встановлений письмовими поясненнями та підтверджений представником відповідача у судовому засіданні. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що спір має бути «реальним» та «серйозним»; він може стосуватися не лише фактичного існування права, але і його обсягу та способу здійснення; і, насамкінець, результат провадження повинен мати «безпосереднє вирішальне значення» для відповідного права, при цьому самих лише опосередкованих зв`язків або непрямих наслідків для застосування пункту 1 статті 6 Конвенції недостатньо (рішення у справі «Бака проти Угорщини» (Baka v. Hungary), пункт 100, та рішення у справі\~«Денісов проти України»\~[ВП] (Denisov v. Ukraine) [GC], заява № 76639/11, пункт 44, від 25 вересня 2018 року). Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують. За відсутності позову одного з батьків, з яким не проживає дитина, не вимагається підтвердження судом факту наявності в одного з батьків права на визначення місця проживання дитини, визнання такого права тощо, для цього відсутні процесуально-правові підстави. Звернення до суду про вирішення спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та думку дитини, надавши оцінку доказам, суд доходить висновку, що позивачем не надано жодних доказів вчинення перешкод з боку відповідача щодо проживання з ним їхньої спільної дитини, що свідчить про відсутність реального спору між сторонами і недоведеність порушення прав позивача. Подібний висновок викладений, зокрема, у постанові\~Верховного Суду від 10.07.2024 у справі №127/16211/23. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовна заява є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed