Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

16 грудня 2024 року [PERSON] звернулась до суду із заявою, заінтересована особа [PERSON] , про видачу видачу обмежувального припису. Послалась на те, що з 26 грудня 2020 року вона та заінтересована особа перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину, сина [PERSON] , який народився [INFO] та проживає разом із нею. Вказувала, що подружні стосунки між нею та заінтересованою особою не складаються вже декілька років, фактичне спільне проживання припинено з 25 серпня 2024 року, 09 грудня 2024 року вона звернулась до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. Заявник зазначала, що 03 грудня 2024 року для зустрічі чоловіка із сином вона тимчасово перебувала у заінтересованої особи. Близько 20:30 останній повернувся до дому в стані алкогольного сп`яніння та без будь-яких підстав почав конфлікт, був дуже агресивний та майже не контролював себе, що траплялось неодноразово. Під час сварки вона повідомила чоловіку, що хоче піти від нього та буде подавати заяву про розірвання шлюбу, після чого [PERSON] вчинив факт домашнього насильства відносно неї в присутності їхньої дитини: бив головою об стіну, штовхав, принижував, відбирав мобільний телефон, погрожував вбити, бив по тілу та голові, хапав за волосся, кричав, залякував її та перелякану дитину. Вона зібрала речі та пішла з сином із квартири, заінтересована особа почав їх переслідувати, бив її по обличчю, погрожував рідним та продовжував застосовувати насилля для повернення її з дитиною до квартири. Син плакав, просив чоловіка не чіпати її, дитина була дуже налякана, але [PERSON] продовжував завдавати їй ляпасів при дитині та відштовхував від сина. 03 грудня 2024 року вона викликала поліцію за фактом вчинення домашнього насильства та працівниками поліції складено протокол. 06 грудня 2024 року в результаті нанесення їй тілесних ушкоджень вона звернулась до КНП «Славутицька міська лікарня» та до СВГ ВП Вишгородського РУП ГУНП в Київській області зі заявою за фактом вчинення заінтересованою особою домашнього насильства відносно неї та дитини. Згідно з висновком судово-медичного експерта №17-осв 10 грудня 2024 року в неї були виявлені тілесні ушкодження, що також підтверджується її фотознімками з мобільного телефону. Також заявник вказувала, що вона зазнає постійного психологічного тиску на себе та дитину від заінтересованої особи, а також погроз, маніпуляцій стосовно відібрання у неї дитини у разі розлучення, порушення кордонів, переслідування та підміні правдивих фактів на вигідні йому. На даний час вона турбується за життя і безпеку своє та сина, вимушена переховуватися від чоловіка та всіляко уникати спілкування з ним. Заявник вважала, що через наміри заінтересованої особи, що виражаються у погрозах, систематичних переслідуваннях, вимогах надати йому для спілкування дитину, яка наразі ще не відновила свій емоційний стан, вірогідність продовження та повторного вчинення домашнього насильства щодо неї є високою. Посилаючись на вказані обставини, статті 350-1-350-8 ЦПК України, Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», [PERSON] , просила видати обмежувальний припис, яким вжити заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] з покладенням на нього обов`язків: -заборони перебування в місці проживання (перебування) [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , строком на шість місяців; -повністю обмежити спілкування з постраждалою дитиною [PERSON] строком на шість місяців; -заборони вести телефонні переговори з постраждалою особою [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку і через третіх осіб строком на шість місяців; -заборони особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею строком на шість місяців. Ухвалою судді від 17 грудня 2024 року заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 18 грудня 2024 року. 18 грудня 2024 року від заінтересованої особи [PERSON] надійшов відзив, в якому він заперечував факт того, що перебував у стані алкогольного сп`яніння, бив заявника головою об стіну чи наносив побої, погрожував вбити, вчиняв протиправні дії відносно спільної дитини або залякував її. Зазначав, що 03 грудня 2024 року між ним та [PERSON] дійсно виникла конфліктна ситуація щодо їхніх відносин з приводу того, що 03 грудня 2024 року остання постійно спілкувалась з іншим чоловіком, з яким обіцяла припинити спілкування з метою збереження їхнього шлюбу, та на його прохання показати переписку відмовилась, тому він намагався взяти в неї телефон, але вона почала кричати, кидатись на нього, бити в різні частини тіла, штовхати, погрожувала, що зробить усе, щоб припинити спілкування з дитиною. Внаслідок таких подій на виклик приїхали працівники поліції, які, оглянувши візуально його та заявницю, не виявили будь-яких тілесних ушкоджень. Але оскільки конфлікт продовжувався, працівники поліції винесли йому терміновий заборонний припис серії №205474 від 04.12.2024 строком на одну добу. З того дня між ним та [PERSON] немає конфліктів, оскільки він зрозумів, що вона в майбутньому планує відносини з іншим чоловіком. В матеріалах справи відсутні докази того, що відносно нього раніше був складений протокол про адміністративне правопорушення за статтею 173-2 КУпАП або він притягувався до адміністративної відповідальності, а також докази того, що він не усвідомлює серйозності конфлікту, який відбувся 03 грудня 2024 року. Тому виключається ризик продовження конфлікту з приводу їхніх відносин із [PERSON] . На підтвердження своєї адекватної поведінки він надав характеристику з місця роботи. [PERSON] вказав, що заявник вводить суд в оману та зазначає неправдиву інформацію про то, що він бив її головою об стіну, що вбачається з наданих нею фото та висновку експерта №17-осв, в якому зазначені тілесні ушкодження у вигляді синців на правому та лівому плечах, правому та лівому стегні, лівій гомілці. Сам по собі факт внесення відомостей про кримінальне правопорушення не є належним доказом на підтвердження факту вчинення домашнього насильства. Стверджував, що своїми діями та поведінкою [PERSON] фактично намагається обмежити його у спілкуванні з дитиною. Посилався на статтю 62 Конституції України, Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», практику ЄСПЛ, постанови Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №756/3859/19, від 28 квітня 2020 року у справі №754/11171/19, від 09 червня 2022 року у справі №216/4309/21 та просив відмовити заявнику у видачі обмежувального припису в повному обсязі. Заявник [PERSON] у судовому засіданні підтримала подану заяву та просила задовольнити, посилаючись на те, що після конфлікту, який стався 03 грудня 2024 року між нею та її чоловіком [PERSON] , в ході якого він спричинив їй тілесні ушкодження, дитина психологічно не готова бачитися з батьком, тому необхідно обмежити спілкування заінтересованої особи з дитиною [PERSON] , тому що невідомо що дитині буде наговорювати його батько. На даний час спільний малолітній син проживає разом із нею за адресою: [ADDRESS] . З 28 серпня 2024 року вона та її чоловік [PERSON] припинили фактичні шлюбні стосунки та проживали окремо, але станом на 03 грудня 2024 року вона тимчасово проживала разом з дитиною і чоловіком за місцем проживання останнього за адресою: [ADDRESS] . В ході конфлікту, який стався 03 грудня 2014 року між нею та її чоловіком, останній хапав її за шию, погрожував, тому вона разом із дитиною пішла до своєї куми, куди також потім прийшов її чоловік, де почав одягати дитину, щоб він пішов із ним, та казав їй теж йти до дому. Вона відвела сина на кухню. Просила, щоб чоловік пішов, але він не уходив, вона його відштовхувала, але він вдарив її по голові долонею, потім по нозі, вона викликала працівників поліції. Коли приїхали працівники поліції вона просила їх видати її чоловіку терміновий заборонний припис на 10 діб. Працівники поліції видали її чоловіку терміновий заборонний припис, яким заборонили йому контактувати з нею. Вона вважала, що терміновий заборонний припис був виданий на 10 діб, але як дізналась у судовому засіданні, такий припис був виданий лише на одну добу. Після винесення термінового заборонного припису вона не спілкувалась із чоловіком та останній припис не порушував. Крім того, вона заблокувала номер його телефону. Щодо інших фактів домашнього насильства відносно неї з боку її чоловіка пояснила, що був ще один такий факт у 2022 році на Новий рік, коли вона хотіла піти з квартири, а чоловік її не пускав, але доказів цього в неї не має. До психолога із дитиною не зверталась. На даний час кримінальне провадження за фактом спричинення їй тілесних ушкоджень закрито за її заявою та в Славутицькому міському суді Київської області перебуває на розгляді її позовна заява про розірвання шлюбу, яку вона подала 09 грудня 2024 року. Заінтересована особа [PERSON] просив відмовити в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, оскільки він жодного разу за час перебування у шлюбі з [PERSON] не вчиняв відносно неї умисних протиправних дій, зокрема, домашнього насильства, як і відносно спільного сина [PERSON] . Навпаки таке насильство щоразу вчиняла його дружина, коли між ними виникали якісь непорозуміння, оскільки його дружина дуже емоційна. 03 грудня 2024 року ввечері він повернувся з роботи до дому за адресою: [ADDRESS] , де на той час проживав разом із дружиною та малолітнім сином [PERSON] , оскільки після окремого проживання, на початку листопада 2024 року, вони вирішили налагодити відносини з дружиною, тому зійшлися. В цей час його дружина разом з її кумою перебували вдома. Останнім часом він помічав, що його дружина часто спілкується по телефону з іншим чоловіком, з яким обіцяла припинити відносини. Він хотів подивитися з ким вона спілкується та взяв її телефон. Тоді дружина почала кидатися на нього, відштовхувала та шкрябала його, щоб забрати телефон, але він в цей час намагався стримувати її рухи та відштовхував від себе, намагався захищатися. Будь-яких ударів чи побоїв він жодного разу їй не наносив, а тілесні ушкодження, на які посилається заявник, могли утворитися саме від вказаних її дій. Потім дружина сказала, що не хоче ночувати вдома і він провів їх до куми, де хотів поговорити з дружиною і налагодити відносини, але конфлікт між ним продовжився, оскільки він хотів забрати сина до дому, який сам погодився з ним піти та з яким в нього нормальні відносини. Там теж дружина почала його відштовхувати, а він намагався її притримати. Будь- яких погроз вбити чи забрати дитину він дружині не висловлював. Після приїзду працівників поліції йому був винесений терміновий заборонний припис строком на одну добу, яким було заборонено контактувати з дружиною. Після винесення термінового заборонного припису він його не порушував і з того часу з дружиною не контактував та не бачив свого сина, оскільки він залишився проживати разом із дружиною. Телефонував матері дружини, щоб побачитися з сином, але йому повідомили, що дитина поки не може з ним спілкуватися. На даний час та у подальшому він не збирається підтримувати будь-які відносини з дружиною, хоче спілкуватися із сином, за яким сумує, оскільки вже не бачив його більше двох тижнів. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису необхідно відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що 26 грудня 2020 року Славутицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Київ) зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвища після державної реєстрації шлюбу: чоловіка- [PERSON] , дружини [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 26.12.2020, актовий запис №68 ( а.с.8). До укладення шлюбу [INFO] в них народився син [PERSON] , про що Славутицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) складено відповідний актовий запис №47 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 07.07.2020 ( а.с.9). Згідно з витягом з реєстру територіальної громади №2024/011382741 від 19.09.2024 заявник [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Заінтересована особа [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , про що зазначено в графі «Місце проживання» його паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 16.10.2003 Славутицьким МВ ГУ МВС України в Київській області ( а.с. 49-50). Як вбачається із змісту заяви та пояснень заявника [PERSON] , малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом із нею за адресою її зареєстрованого місця проживання. У судовому засіданні заявник підтвердила, що станом 03 грудня 2024 року тимчасово проживала разом із заінтересованою особою та спільним сином за адресою: [ADDRESS] . З інформації №СЕД-110917-2024 від 18.12.2024, наданої Відділенням поліції №2 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області на виконання вимог ухвали суду від 17 грудня 2024 року, вбачається, що 03 грудня 2024 року [PERSON] зверталась до Відділення поліції №2 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області із заявою за фактом вчинення домашнього насильства, відносно [PERSON] було винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА №205474, матеріали за даним фактом перебувають на розгляді ( а.с.46). Відповідно до термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА №205474 від 04.12.2024 поліцейський СРПП ВП №2 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області виніс вказаний припис [PERSON] строком на одну добу, який діяв з 00 год 00 хв 04.12.2024 до 00 год 00 хв 05.12.2024, в якому зазначено підставу винесення: у зв`язку зі скоєнням домашнього насильства, 03.12.2024 близько 22:10 [PERSON] вчинив відносно своєї дружини [PERSON] сварку, в ході якої могла бути заподіяна шкода психологічному здоров`ю [PERSON] ( а.с. 43, 47). Крім того, 06 грудня 2024 року [PERSON] звернулась до Відділення поліції №2 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області з усною заявою про вчинення кримінального правопорушення за фактом спричинення їй 03.12.2024 о 20:30 [PERSON] тілесних ушкоджень, про що ПОГ СВГ Вишгородського РУП ГУНП в Київській області 06.12.2024 складено протокол про прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію ( а.с.22). За вказаною заявою сектором дізнання Відділення поліції №2 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області 07.12.2024 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за №12024116270000059 про кримінальне правопорушення за частиною 1 статті 126 КК України ( а.с.24-25). Згідно з висновком експерта №17-осв від 10.12.2024 за результатами судово-медичної експертизи, проведеної за матеріалами кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 12024116270000059, при судово-медичній експертизі [PERSON] виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців на правому та лівому плечах; синців на правому та лівому стегні, лівій гомілці, які утворились від дії тупим (ми) предметом (ми) за механізмом удару, тиснення та тертя, по строку утворення можуть відповідати 03.12.2024, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, могли утворитися не менш як 16-ти дій тупим (ми) предметом (ми) ( а.с.15-17). Також заявник [PERSON] надала фото із зображенням синців (а.с.11,12); копію її письмових пояснень від 06.12.2024, наданих поліцейському ( а.с.14); копію протоколу допиту її як потерпілої від 09.12.2024 ( а.с.18-21). Заінтересована особа [PERSON] надав характеристику з місця роботи, згідно з якою він працює у філії «ВП «Атомремонтсервіс» з листопада 2016 року, де характеризується позитивно ( а.с.44). Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, [PERSON] як на підставу своїх вимог, послалась на те, що\~ [PERSON] вчинив психологічне та фізичне насильство відносно неї та психологічне насильство стосовно їхнього малолітнього сина. Відповідно до пункту першого частини першої\~статті 350-2 ЦПК України\~заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених\~Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з пунктом 3 частини першої\~статті 350-4 ЦПК України\~у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої\~статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Спірні правовідносини врегульовані\~Законом України від 07 грудня 2017 року\~\~ №2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству», що визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 1, 7 частини другої\~статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»\~дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: подружжя; батьки (мати, батько) і дитина (діти). Відповідно до пунктів 3, 4, 14 та 17 частини першої\~статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»\~домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Згідно з пунктом 2 частини першої\~статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»\~до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Відповідно до пункту 7 частини першої\~статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»\~обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Частиною другою\~статті 26 Закону № 2229-VIII\~передбачено,\~що обмежувальним\~приписом визначаються\~один чи\~декілька таких\~заходів тимчасового\~обмеження прав\~кривдника або\~покладення на\~нього обов`язків:1)\~заборона перебувати\~в місці\~спільного проживання\~(перебування)з постраждалою\~особою;2)\~усунення перешкод\~у користуванні\~майном,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~або особистою\~приватною власністю\~постраждалої особи;3)\~обмеження спілкування\~з постраждалою\~дитиною;4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування),\~навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5)\~заборона особисто\~і через\~третіх осіб\~розшукувати постраждалу\~особу,\~якщо вона\~за власним\~бажанням перебуває\~у місці,\~невідомому кривднику,\~переслідувати її\~та в\~будь-який\~спосіб спілкуватися\~з нею;6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Згідно з частиною третьою\~статті 26 цього Закону\~рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої\~статті 1 Закону України « Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з частиною четвертою\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19, на яку також посилається заінтересована особа, суд дійшов висновку, що «оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи». У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) судом зроблено висновок, що «враховуючи положення\~Закону\~№ 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у\~КУпАП\~та\~КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним\~законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду № 726/303/23 від 04.09.2023 року 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, від 12 січня 2022 року в справі № 752/9731/21. Згідно з частиною першою\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою\~статті 77 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою\~статті 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста\~статті 81 ЦПК України). У частинах першій-третій\~статті 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі №216/4309/21 (провадження №61-1199св22), на яку посилається заінтересована особа, судом зазначено, що «Стаття 4 Закону\~визначає основні засади запобігання та протидії домашньому насильству,\~стаття 22 Закону\~- права постраждалої дитини.З огляду на конструкцію та логічну побудову вказаних статей,\~закон\~захищає дітей у тому випадку, коли вони є постраждалими.Відповідно до\~статті 1 Закону, дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 роківта зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства.Отже, обставини, які визначають статус дитини як постраждалої особи, в тому числі і те, що особа стала свідком (очевидцем) таких подій, мають бути доведені належними та допустимими доказами. Крім того, касаційний суд звертає увагу на те, що докази, що додають до заяви, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії по відношенню до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. В якості доказів до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства». У постанові Верховного Суду від 13 липня 2020 року у справі № 753/10840/19 (провадження №61-22727св19) зроблено висновок про те, що «видача обмежувального припису є обов`язковою в разі доказово обґрунтованого постійного використання у безпосередньому спілкуванні або переписці з колишнім чоловіком/дружиною та дітьми погроз, у тому числі фізичною розправою, вживанням щодо них ненормативної лексики, образ та приниження, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства». Натомість заявник не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї та дитини саме [PERSON] , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, що є її процесуальним обов`язком у силу статей 12,81 ЦПК України. При цьому сам факт звернення заявника [PERSON] до органів поліції та внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань не підтверджує факт вчинення [PERSON] домашнього насильства. Її звернення є лише підставою для проведення досудового розслідування та перевірки обставин, наведених у заяві про кримінальне правопорушення. Інших доказів- вироку суду у кримінальному провадженні або постанови суду про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності заявник не надала і судом наявність таких доказів не встановлено. Також суд звертає увагу, що відповідно до положень\~статті 62 Конституції України\~особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Як зазначено у частині другій\~статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З пояснень, наданих заявником та заінтересованою особою, встановлено, що між сторонами склалися неприязні відносини через бажання заявника припинити фактичні шлюбні стосунки із заінтересованою особою та обмежити спілкування батька із дитиною, яка проживає разом із заявником. У контексті відносин, встановлених між учасниками даної справи, суд звертає увагу, що статтею 51 Конституції України\~визначено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Частинами шостою, сьомою \~статті 7 СК України\~встановлено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Стаття 141 СК України\~визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (стаття 151 Сімейного кодексу України). Статтею\~153 СК України\~встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частина друга\~статті 157 СК України\~закріплює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні і право на особисте спілкування з нею. Згідно з положеннями частини третьої\~статті 157 СК України\~той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Заборони, про застосування яких, просить заявник, зокрема, щодо повного обмеження спілкування заінтересованої особи з дитиною строком на шість місяців, можуть призвести до неможливості спілкування батька з дитиною та, як наслідок, до повної втрати контакту батька з дитиною, враховуючи, що дитині лише 4 роки, та вона проживає з матір`ю. Крім того, суд виходить з того, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи, на відміну від норм, закріплених у\~КУпАП\~та\~КК України, а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Також судом враховується той факт, що на час розгляду даної справи позовна заява про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] знаходиться на розгляді Славутицького міського суду Київської області. Факт звернення заявниці до органів поліції 03 грудня та 06 грудня 2024 року у зв`язку з одними й тими ж обставинами свідчить про наявність конфлікту між нею та її чоловіком, але не підтверджує факт того, що останній вчинив по відношенню до заявника та спільної дитини домашнє насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом. Матеріалами справи не підтверджено систематичність і наявність протиправних дій з боку [PERSON] щодо вчинення домашнього насильства психологічного та фізичного характеру щодо його дружини [PERSON] та дитини [PERSON] . Суд також не встановив ризиків настання такого насильства в майбутньому. За вказаних обставин, заява [PERSON] , заінтересована особа [PERSON] , про видачу обмежувального припису задоволенню не підлягає з вищенаведених підстав. За змістом частини третьої\~статті 350-5 ЦПК України\~судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

Outcome: dismissed