Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у червні 2024 р. представник позивача звернулася з позовними вимогами про стягнення з відповідача заборгованості по виплаті заробітної плати в сумі 107965 грн 34 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на момент ухвалення рішення суду, компенсації за невикористану відпустку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 26.06.2023 по 22.09.2023 та з 11.12.2023 по 06.03.2024 позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, займав посаду техніка з налагоджування та випробувань департаменту роздрібної торгівлі та був звільнений з посади за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. У день звільнення відповідач не провів усіх розрахунків з позивачем, не здійснив виплату нарахованої заробітної плати, компенсацію за невикористані дні відпустки. У зв`язку з невиплатою належних позивачу сум при звільненні, з відповідача також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати. 11.12.2024 від представника відповідача через Електронний суд надійшли додаткові пояснення, в яких у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку просив відмовити. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2024 справу розподілено на суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 53-54). Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15.10.2024 позовні вимоги задоволено частково (а.с. 67-73). Ухвалою суду від 26.11.2024 заяву про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15.10.2024 задоволено, скасовано заочне рішення суду від 15.10.2024, призначено загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2024 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явився, 12.12.2024 через канцелярію суду подав заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. ІІІ. Фактичні обставини справи судом встановлено, що в період з 26.06.2023 по 22.09.2023 [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Дієса», займав посаду техніка з налагоджування та випробування філії 1 Департаменту з роздрібної торгівлі. Звільнений за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. У подальшому, у період з 11.12.2023 по 06.03.2024 позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, займав посаду техніка з налагоджування та випробувань департамент з роздрібної торгівлі. Позивач звільнений за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 4-6). Відповідно до довідки №Z0000000265 від 18.03.2024 заробітна плата позивача за період з липня 2023 р. по вересень 2023 р. становить 50021 грн. 77 коп. без утримання податків. Відповідно до довідки №Z0000000266 від 18.03.2024 заробітна плата позивача за період з грудня 2023 р. по лютий 2024 р. становить 57943 грн. 57 коп. без утримання податків (а.с. 12). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У рішенні Конституційного Суду від 15.10.2013 № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій стані 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою потрібно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. Водночас право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. Положеннями ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов колективного договору. Як вбачається із матеріалів цивільної справи, в день звільнення відповідач не здійснив виплату належних позивачу грошових коштів, що є порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Судом встановлено, що після звільнення [PERSON] , розмір невиплаченої заробітної плати позивачу складав 50021 грн 77 коп. та 50021 грн 77 коп., що в загальному розмірі становить 107965 грн 34 коп., що підтверджується довідками від 18.03.2024, виданими відповідачем, тому дана сума заборгованості підлягає стягненню в судовому порядку. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки з розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. За змістом ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більше як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19). Виходячи з того, що роботодавець не виплатив належні при звільнені позивачу суми та не надав належних доказів, що зазначені ним обставини стали перешкодою для своєчасного розрахунку з ним, а тому, відповідно до ст. 117 КЗпП України відповідач повинен компенсувати позивачу середній заробіток за час затримки виплати належних йому сум. Позивач просить стягнути з відповідача розмір середнього заробітку на момент ухвалення рішення суду. Визначаючи суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідно до п. 6 ч. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Як вбачається із довідки про доходи №Z0000000266 від 18.03.2024, заробітна плата за два календарні місяці, що передують місяцю звільнення складає: лютий 2024 року - 21295 грн. 00 коп., січень 2024 року - 21295 грн. 00 коп., загальна кількість робочих днів складає: лютий 2024 року - 21 роб. день; січень 2024 року - 23 роб. дні. Отже, відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 середньоденна заробітна плата складає: 21295 грн 00 коп. + 21295 грн 00 коп. = 42590 грн 00 коп.; 21 роб. день + 23 роб. дні = 44 роб. дні; 42590 грн 00 коп./ 44 роб. дні = 967 грн 95 коп. Суд враховує, що на день звернення до суду з даною вимогою, редакція ст. 117 КЗпП України передбачає, що середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні виплачується за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Враховуючи наведену норму Закону, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку у день звільнення за шість місяців становить: 967 грн 95 коп. (середньоденна заробітна плата) х 132 роб. дні (кількість робочих днів за шестимісячний період з 07.03.2024 по 07.09.2024) = 127769 грн 40 коп. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважала, що зменшуючи розмір відшкодування визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно врахувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України. Судом встановлено, що розмір середнього заробітку, розрахований за шість місяців, відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, у сумі 127769 грн 40 коп. перевищує розмір заборгованості по заробітній платі, що складає 107965 грн 34 коп. Вказане протирічить принципу пропорційності, співмірності та розумності, а також висновкам Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 20.05.2021 у справі № 165/622/20 та інших. Враховуючи, що відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України не має на меті встановлення точного їх розміру, суд орієнтовно оцінює розмір майнових втрат, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості з виплати належних при звільненні сум, а тому суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи й критеріям, вказаним Великою Палатою Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) від 26.06.2019, зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 127769 грн 40 коп. до 31942 грн 35 коп. Також суд зазначає, що відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. У постанові Великої Палати Верховного суду від 08.12.2021 у справі №9901/407/19 зазначено, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. У постанові Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 808/8156/14 зазначено, що в резолютивній частині рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків. Отже, задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Щодо вимог про стягнення компенсацію за невикористану відпустку. Відповідно до ст. 74 КЗпП України та Закону України «Про відпустки» громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно з ч.1 ст.83 КЗпП України та ст.24 Закону України « Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. За загальним правилом, передбаченим ч. 5, ч. 6 ст. 10 Закону України «Про відпустки» право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. У разі надання працівникові зазначених щорічних відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, за винятком випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем в період з липня 2023 року по вересень 2023 року та з грудня 2023 року по лютий 2024 року, тобто безперервна тривалість роботи була менша 6 місяців, а тому позивач не набув право на отримання основної чи додаткової відпустки. Обґрунтування позовних вимог щодо компенсації невикористаної відпустки, а саме, кількості днів, періоду, розміру, зазначення доказів наявності відпустки у позивача, у тому числі до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи, позовна заява не містить Судом таких підстав під час розгляду справи також не встановлено. З огляду на викладене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині компенсації за невикористану відпустку. Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому завдоволенню. V. Розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 1211 грн 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial