Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

28.10.2024\~ [PERSON] звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що вона з 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та рішенням суду від 27 грудня 2016 року шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання вони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із нею та перебувають на її утриманні. Дочка [PERSON] являється інвалідом. Рішенням суду від 27 грудня 2016 року з відповідача на її користь були стягнуті аліменти на дітей у розмірі 3000,00 грн, щомісячно, починаючи з 08.11.2016 і до досягнення дітьми повноліття. На даний час її матеріальний стан змінився, оскільки зросли витрати на дітей, зросли ціни на продукти, одяг, підвищився прожитковий рівень на дитину відповідного віку. Відповідач має заборгованість зі сплати аліментів, інформацію щодо його працевлаштування й неї та державного виконавця відсутня, в добровільному порядку він також допомоги не надає. Таким чином, оскільки розмір аліментів, що визначений рішенням суду є недостатнім для забезпечення належного рівня життя дітей, просила у судовому порядку змінити спосіб стягнення аліментів, що стягуються за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.12.2016 у розмірі 3000,00 грн, та стягнути з відповідача на її користь аліменти на дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно до досягнення дітьми повноліття. 29.10.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 27.11.2024 11:00 год. 14.11.2024 [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, що зареєстрований судом 18.11.2024, у якому зазначив, що для об`єктивного та всебічного розгляду справи слід звернути увагу на положення ст. 182, ч.5 ст. 183\~ СК України. Також, повідомляє, що він має на утриманні третю дитину [PERSON] , [INFO] , тому у нього є обов`язок утримувати і цю дитину до досягнення нею повноліття. На даний час він не працює, перебуває у відпустці по догляду за своєю дитиною [PERSON] , оскільки його дружина [PERSON] працює. Позовна заява не відповідає вимога ст. 175 ЦПК України, в ухвалі суду від 29.10.2024 помилково зазначена його адреса проживання, адже він проживає за іншою адресою, а саме: [ADDRESS] . Тому, просив прийняти відзив і вирішити справу по суті з урахуванням вказаних ним обставин. 27.11.2024 судом постановлено ухвалу, про виправлення описки, якою внесено виправлення до ухвали Білоцерківського міськрайонного суд Київської області від 29.10.2024, в частині зазначення адреси реєстрації місця проживання відповідача « [ADDRESS] ». 27.11.2024 судом постановлено ухвалу, якою закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 19.12.2024 14:30 год. Позивачка - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, 18.11.2024 та 18.12.2024 подала до суду заяви, в яких просила проводити розгляд справи за її відсутності, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 19.12.2024 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі поданих ними заяв щодо спору та доказів, поданих в обгрунтування вказаних ними обставин. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч.\~ ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 листопада 2006 року та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2016 року, у справі № 357/12380/16-ц,\~ яке набрало законної сили 10.05.2017, шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання сторони\~ мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із матір`ю за адресою:\~ [ADDRESS] , що підтверджено матеріалами справи (а.с.4,6,7,9,11-13,19-22) та інформацією з ДРСР за унікальним номером справи. З матеріалів справи (а.с.8,9), вбачається, що малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , є дитиною з інвалідністю, тому позивачка перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Білоцерківської міської ради і отримує державну соціальну допомогу у розмірі 2100,00 грн, згідно закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» за категорією «дитина інвалід». Позивачка - [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.4,19), та згідно із довідкою від 17.10.2024 (а.с.10), вона працює продавцем консультантом у ФОП [PERSON] з 14.10.2022 і отримує заробітну плату, без вирахування податків, у розмірі 8600,00 грн, щомісячно. Відповідач - [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , здорова та працездатна особа, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2016 року, у справі № 357/12380/16-ц, яке набрало законної сили 10.05.2017, з нього було стягнуто аліменти на користь позивачки на дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн, щомісячно, починаючи з 08.11.2016 і до досягнення дітьми повноліття, що підтверджено матеріалами справи (а.с. 11-13, 36,42) та інформацією з ДРСР за унікальним номером справи. Згідно зі свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] (а.с.37), [PERSON] являється батьком малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , матір`ю якого є [PERSON] . При вирішені спору суд виходить з наступного. Згідно із ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Розмір аліментів з урахуванням ст. 48 Конституції України має забезпечувати такий достаток, який би забезпечив покриття поточних основоположних життєвих потреб. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Передбачена ст. 184 Сімейного кодексу України, тверда грошова сума - це відповідна (фіксована) сума коштів на утримання дитини, яка не є одноразовим платежем, а твердою грошовою сумою визначеною судом на утримання дитини до її повноліття. Ч.2 ст. 184 Сімейного кодексу України передбачає, що визначений судом у твердій грошовій сумі розмір аліментів, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закону) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі (ст. 2 Закону). Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону «Про індексацію грошових доходів населення» № 1282-XII, з урахуванням змін внесених Законом № 911-VIII від 24.12.2015, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Законом України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, суму індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику. У Законі України «Про індексацію грошових доходів населення» змінами встановлено, що до переліку грошових доходів громадян, одержаних ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, які підлягають індексації, відноситься і розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Також у Законі визначається, що індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів. Індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами-підприємцями, які проводять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів. Судом встановлено, що з відповідача на користь позивачки було стягнуто аліменти на двох дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн, яка підлягає індексації, що проводиться в порядку примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів державним виконавцем, який визначає їх розмір на відповідний період, однак до суду не надано доказів щодо здійснення відповідачем щомісячного відрахування аліментів з урахуванням індексації. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, за змістом ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, а спосіб стягнення аліментів змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік», який був чинним на дату ухвалення рішення у справі про стягнення аліментів на дітей та з урахуванням віку дітей на той час, прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років становив: з 1 січня 2016 року - 1167 гривень, з 1 травня - 1228 гривень, з 1 грудня - 1355 гривень, а для\~ дітей віком від 6 до 18 років становив: з 1 січня 2016 року - 1455 гривень, з 1 травня - 1531 гривня, з 1 грудня - 1689 гривень. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років встановлено у розмірі 3196 грн. Отже,\~ розмір аліментів визначений у розмірі 3000,00 грн на двох дітей є недостатнім для утримання та забезпечення належного рівня життя дітей, необхідного для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку та суттєво обмежує права дітей на даний час. Ті обставини, що з віком потреби дітей зростають, що, в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживають діти, на забезпечення освіти, гармонійного розвитку, медичного догляду, лікування та відпочинку, є загальновідомими та не потребують доказування. Суд враховує, що виховання дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку із чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного. Вказана правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду у справі №565/2071/19 від 16 вересня 2020 року. Отже, постійні зміни співвідношення розміру аліментів у твердому розмірі з прожитковим мінімумом, інфляція грошових коштів, проблеми, що виникають із застосуванням щомісячної індексації цього розміру, дійсно свідчать про те, що визначення аліментів на дітей у частці від заробітку (доходу) батька буде сприяти захисту інтересів дітей. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, ч. 1 та ч.2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Ст. 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). ( Правова позиція ВСУ у справі № 143 цс 13 від 05.02.2014 року). Отже, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце, як внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів, так і внаслідок бажання стягувача змінити спосіб стягнення аліментів в силу інших обставин. Згідно роз`яснення у постанові Пленуму Верховного суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», аліменти у новому розмірі сплачуються з дня набрання рішенням суду законної сили. Відповідно до ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідач в обгрунтування заперечень проти позову вказує на те, що на даний час у нього змінився матеріальний та сімейний стан, адже він не працює, оскільки здійснює догляд за сином\~ [PERSON] , [INFO] , однак достатніх доказів у підтвердження обставин справи, які входять до предмету доказування до суду не надав. Суд критично оцінює доводи відповідача, оскільки народження іншої дитини без підтвердження матеріального становища платника аліментів, не є безумовною підставою для відхилення вимог стягувача аліментів, крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, максимально враховуючи інтереси дітей,

Outcome: approved