Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

У жовтні 2024 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 90 000,00 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Крім того, позивач просить стягнути на її користь понесені витрати на оплату правової допомоги. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 24.06.2011 перебуває з відповідачем у шлюбі, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві за актовим записом № 909. Від даного шлюбу сторони мають спільних дітей - [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Позивач посилається на те, що протягом останнього періоду відповідач взагалі не приймає участі в утриманні дітей, не цікавиться навчанням дітей та не сплачує за нього, не сплачує лікування дитини, не оплачує необхідні для оздоровлення дитини санаторії, поїздки на море та інші необхідні секції та речі для розвитку дитини. Платежі від відповідача останнім часом стали не регулярними. Відповідач самоусунувся від утримання своїх дітей, вихованням яких займається лише позивач. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 25.10.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. 14.11.2024 року подано заяву, відповідно до якої відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] та вважає за можливе їх задовольнити. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом та убачається з матеріалів справи, 24.06.2011 відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у місті Києві за актовим записом № 909 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] (а.с.14). Від шлюбу у сторін народились діти: донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 11.05.2011 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис №1172, та копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 25.05.2019 Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 370 (а.с. 15,16). Відповідач [PERSON] згідно даних відділу з питань реєстрації місця проживання\\перебування фізичних осіб Голосіївської РДА в м. Києві зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 24.12.1991 по теперішній час. Згідно витягу з реєстру територіальної громади, позивач [PERSON] , з 27.05.2021 по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За цією ж адресою зареєстровані неповнолітні діти сторін: [PERSON] та [PERSON] (а.с.53-55). Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 9 ст. 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з вимогами ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до довідки про доходи від 18.10.2024 відділ УБОта3-1305, відповідач [PERSON] займає посаду менеджера (управителя) із зв`язків із громадськістю в ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство», за період з 20.08.2024 по 31.10.2024 отримав дохід у розмірі 144 545,45 грн (а.с. 57). Крім того, у довідці № 82 від 17.10.2024 значено, що відповідач [PERSON] працює в Державному спеціалізованому господарському підприємстві «Ліси України» з 01.01.2023, займає посаду начальника відділу комунікацій, за період з 01.04.2024 по 30.09.2024 дохід склав 1 097 618,90 грн (а.с. 17). Положеннями ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За нормами вказаної статті обов`язок доказування покладається на сторін. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 83 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, відповідно до ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років - 2 563,00 грн, для дітей віком від 6 до 18 років - 3 196,00 грн. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Таким чином, з огляду на наведені положення закону, враховуючи те, що позивачка проживає разом із дітьми, які фактично перебувають на її утриманні, при цьому домовленість між сторонами про сплату аліментів на утримання дітей відсутня та з урахуванням того, що відповідач є особою працездатного віку та не надав відповідних доказів, які б свідчили, що має на утриманні інших дітей або непрацездатних батьків чи дружину, більш того - визнає пред`явлені позовні вимоги, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання дітей у твердій грошові сумі, у розмірі 45 000,00 грн на кожну дитину, щомісяця, починаючи з дня пред`явлення до суду даного позову і до досягнення дітьми повноліття. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Згідно зі статтею133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина перша ст. 137 ЦПК України). Позивач також просить стягнути судові витрати за надання правової допомоги. За матеріалами справи між адвокатом Гулько Ж.В. та позивачем [PERSON] укладено договір № 21\\1 про надання правової допомоги від 21.10.2024. Відповідно до умов договору, сторони узгодили склад та розмір витрат за надання послуг. Зокрема, п. 4 договору визначено, що оплата правничої допомоги здійснюється у вигляді 100% предоплати, кінцевий розрахунок після виконання роботи в повному об`ємі. Винагорода адвоката, відповідно до п. 3.1 договору, визначена у розмірі 10 000,00 грн (а.с. 64). На підтвердження оплати за надання правової допомоги позивачем надано квитанцію № 027587382343 щодо здійснення 21.10.2024 оплати в сумі 10 000,00 грн з відміткою банку (а.с.61). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи. Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що підтверджують оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06. 2018 у справі № 826/1216/16. Як зазначено вище, позивачем сплачено за надання адвокатський послуг 10 000,00 грн. Саме наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. В той же час, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Крім того, згідно ст. 141 ЦПК України, в порядку розподілу судових витрат з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 1 211,20 грн.

Outcome: approved