Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] 15.08.2024 звернулася до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON] та стягнення з останнього на її користь аліментів на утримання дітей - неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказує, що вона з відповідачем [PERSON] 12 червня 2009 року зареєстрували шлюб, від якого мають неповнолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Однак, у зв`язку із різними поглядами на сімейне життя та відсутністю взаємопорозуміння шлюбні відносини з ним фактично припинено, при цьому відповідач добровільно не надає кошти на утримання дітей. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить розірвати шлюб з відповідачем та, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, стягувати щомісячно з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини від всіх видів доходу відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. 21.08.2024 ухвалою судді Диканського районного суду Полтавської області відкрито провадження у справі, визначено порядок її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 09.09.2024 надійшов відзив відповідача на позов, яким позовні вимоги про розірвання шлюбу визнав, проти позовних вимог у частині стягнення аліментів на користь позивачки заперечив, вказавши, що позивачка [PERSON] не проживає з ним та дітьми, а перебуває в Польщі, де працює і фізично не взмозі виконувати батьківські обов`язки. Діти в свою чергу проживають разом з ним та саме він виконує батьківські обов`язки відносно неповнолітніх дітей. 17.09.2024 позивачка надала відповідь на відзив, зазначивши, що вона наразі тимчасово працює в Польщі, діти і вона зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , проте фактично проживають за адресою [ADDRESS] . Також вказала, що свої батьківські обов`язки по вихованню та матеріальному забезпеченню дітей виконує в повному обсязі. 02.10.2024 представником позивачки подано заяву про зміну предмета позовних вимог щодо розміру стягнення аліментів з 1/4 частини на 1/3 частину, яка фактично є заявою про збільшення возовних вимог. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Зазначивши, що шлюбні відносини між нею та відповідачем фактично припиненні, діти перебувають на її повному утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Представник позивача - адвокат Нагайник М.Г. в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовну вимогу про розірвання шлюбу визнав, а також зазначив, що позивачка з дітьми не проживає, а проживає в Польщі, де працює і фізично не взмозі виконувати свої батьківські обов`язки, тому він заперечує щодо стягнення з нього аліментів на її користь. Також вказав, що він добровільно надає кошти на утримання дітей. Представник відповідача - адвокат Матюх О.В. в судовому засіданні проти позовних вимог про стягнення аліментів заперечив, тому як аліменти повинні сплачуватись на користь того з ким проживають діти. В даному випадку діти зареєстровані за місцем проживання відповідача, діти та відповідач постійно проживають в Україні, в той час як позивачка живе за кордоном - у Польщі, де працює і лише інколи приїжджає в Україну, мати не проживає з дітьми, тому позовні вимоги позивачки щодо стягнення аліментів з відповідача задоволенню не підлягають. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою матері позивачки, в судовому засіданні пояснила, що сторони приблизно 3 роки не проживають разом. Сторони мають трьох дітей, наразі старший син позивачки перебуває у Польщі, а двоє неповнолітніх дітей живуть у бабусі - матері позивачки. Позивачка проживає та працює у Польщі, проте досить часто приїжджає до Диканьки. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою матері позивачки, в судовому засіданні пояснила, що позивачка більше ніж як 2 роки разом з дітьми проживають у матері позивачки. Наразі позивачка працює у Польщі, а за неповнолітніми дітьми доглядає її мати. Позивачка приїжджає до Диканьки приблизно раз у квартал. Також позивачка брала дітей з собою у Польщу. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивачки в судовому засіданні пояснила, що з початку 2022 року неповнолітні діти сторін [PERSON] та [PERSON] постійно проживають з нею, навчаються в Україні. Позивачка працює в Польщі постійно, досить часто приїжджає додому, а також буває забирає дітей до Польщі. Діти знаходяться на утриманні позивачки, яка регулярно два рази на місяць скидає на карту свідка гроші, які витрачаються до потреби дітей. Відповідач матеріально не допомагає, можливо давав інколи дітям невелику суму грошей. В судовому засіданні, з дотриманням вимог ст. 232 ЦПК України допитаний неповнолітній свідок [PERSON] , який вказав, що з 2022 року він та його сестра [PERSON] живуть з бабусею - мамою позивачки. Старший брат перебуває разом з мамою у Польщі. Мама приїжджає раз на 2-3 місяці, крім того, вони їздили до неї у Польщу. Так, у 2024 році вони їздили у Польщу на 2 місяці. Крім того, свідок вказав, що вважає, що живе з мамою. Вислухавши пояснення учасників по справі, розглянувши матеріали справи, заслухавши свідків, дослідивши та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони 12 червня 2009 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Диканського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 36, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 11). Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та сері [NUMBER] (а.с. 4, 5). Крім цього, сторони мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 6). Також, судом встановлено, що подружнє життя сторін не склалося через різні погляди на сімейне життя, відсутність взаємопорозуміння між ними. Шлюбні стосунки між подружжям фактично припинені з травня 2022 року. Спільне господарство сторони не ведуть. Відповідно до положень статтей 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Положеннями ст.110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Перешкод для розірвання шлюбу, визначених частиною другою статті 110 Сімейного кодексу України, судом не встановлено. Вказане свідчить, що подальше спільне життя подружжя і збереження їхнього шлюбу суперечить інтересам кожного з них та інтересам їхніх неповнолітніх дітей тому, відповідно до ст. 112 СК України, шлюб між сторонами слід розірвати. Крім того, судом встановлено, що відповідач по справі є батьком неповнолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] . Діти фактично проживають за адресою: [ADDRESS] разом з матір`ю, що підтверджується довідкою, виданою Центром надання адміністративних послуг № 1733/09.1 від 16.09.2024. Відповідно до характеристик Опорного закладу «Диканський ліцей ім. М.В. Гоголя» Диканської селищної ради Полтавської області вихованням дітей займається позивачка та її мати. Згідно платіжних інструкцій плату за харчування дітей у школі здійснює позивачка. Зазначене спростовує твердження відповідача у відзиві про те, що діти проживають з ним та він виконує обов`язки щодо утримання неповнолітніх дітей. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Верховний Суд у постанові від 04.09.2019 по справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18) зазначив, що аліменти - це кошти, спрямовані на забезпечення дитини всім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. При цьому, невирішений спір між батьками дитини щодо визначення її місця проживання не може бути підставою для відмови в стягненні аліментів на користь того з батьків, із ким фактично проживає дитина на момент пред`явлення позову про стягнення аліментів (постанова ВС від 03.02.2021 № 520/21069/18). Відповідно до ст. 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Враховуючи правову природу аліментів, їх цільовий характер, при вирішенні питання про стягнення аліментів слід керуватись принципом найкращих інтересів дитини. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Судом встановлено, що діти та позивачка проживають за адресою: [ADDRESS] , неповнолітні діти перебувають на утриманні позивачки, позивачка бере активну участь у вихованні дітей. Те, що позивачка має постійну роботу у Республіці Польща та виїжджає працювати до цієї країни не спростовує того факту, що позивачка виконує свої батьківські обов`язки по утриманню та вихованню дітей. Крім того, судом встановлено, що діти не проживають разом з батьком. Доказів утримання дітей, а також активної участі у вихованні дітей відповідачем не надано. Відповідач є працездатним, добровільно матеріальної допомоги на утримання спільних неповнолітніх сина та доньки не надає, хоча згідно з ст. 180 Сімейного кодексу України відповідач, як батько цих дітей зобов`язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Враховуючи викладене, а також той факт, що неповнолітні діти фактично знаходяться на утриманні матері - позивачки [PERSON] , відповідач не надав доказів того, що він виконує покладені на нього обов`язки щодо утримання неповнолітніх дітей - сина [PERSON] та доньки [PERSON] ,

Outcome: approved