Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що відповідач є донькою позивача, яка має малолітню доньку - [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідач під час вагітності зловживала алкогольними напоями та наркотичними речовинами, після народження дитина проживала з відповідачем, яка за дитиною належним чином не доглядала, дитина була голодна, в квартирі була антисанітарія. Наразі [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачем, відповідач вихованням та утриманням дитини не займається, не цікавиться її життям та здоров`ям, інтересами, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, матеріально не утримує. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію. Зобов`язано Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідно до вимог ст. 19 Сімейного кодексу України, надати письмовий висновок щодо розв`язання спору. (а.с.23-25) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначити справу до судового розгляду по суті. (а.с.64, 65-66) Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Пояснив, що дитина проживає з ним вже більше року, доглядом дитини здебільшого займається дружина позивача, оскільки він працює добово, з вересня онуку влаштували до дитячого садочку. Зазначив, що йому довелось забрати онуку до себе, оскільки квартира, в якій проживала відповідач з дитиною була в занедбаному стані. Також позивач пояснив, що відповідач приходить до дитини раз на місяць, спілкується з дитиною телефоном. Зауважив, що метою звернення з даним позовом до суду було спонукання відповідача до кращих дій по вихованню дитини, посилаючись на те, що ставлення відповідача до виховання дитини постійно змінюється. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позбавлення її батьківських прав та пояснила, що завагітніла в 15 років, в той час вона мала поганих друзів, але наразі змінилась на краще. Зауважила, що працює на декількох роботах, де заробітну плату виплачують не постійно, отримує на місяць до 10 000,00 грн. Крім того вона навчається заочно по спеціальності адміністратор готелю, оплачувати навчання їй допомагає її матір. Також позивач пояснила, що в квартирі поживає одна, квартира належить її матері та тітці, оплачує комунальні послуги, наразі в одній кімнаті вже зробила ремонт. Весь час відвідує доньку, в цьому місяці приходила до неї три рази, намагається купувати дитині подарунки, ніколи не приходить до дитини з порожніми руками. Зауважила, що представників служби у справах дітей та сім`ї не впустила до квартири, оскільки остання перебувала в стані ремонту. Наголосила на тому, що на засіданні комісії їй було надано пів року для виправлення, проте до спливу цього часу, без її повідомлення було проведено нове засідання та прийнято рішення. Додатково пояснила, що у вересні 2023 року перебувала на стаціонарному лікуванні через побиття її консьєржкою, кримінальне провадження закінчилось примиренням сторін. Представник третьої особи - Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засіданні не з`явився, заяв чи клопотань до суду не подав. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації направив на адресу суду заяву, до якої долучив висновок органу опіки та піклування. В заяві підтримав висновок органу опіки та піклування про позбавлення відповідача батьківських прав. Просив розглядати справу без присутності в судовому засіданні представника Служби та/або органу опіки та прийняти рішення в найкращих інтересах дитини. (а.с. 53) Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом установлено, що за даними свідоцтва про народження та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , запис про батька дитини здійснений за вказівкою матері, відповідно до ч.1 ст.135 СК України. (а.с.9, 10-11). Позивач у справі є батьком відповідача, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.8) Наказом Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 25 жовтня 2023 року №17 [PERSON] , [INFO] , тимчасово влаштовано в родину діда [PERSON] . (а.с.12) В матеріалах справи наявні письмові пояснення сестри та сусідів позивача, в яких зазначається, що зі слів позивача та його дружини цим особам відомо, що мати дитини не піклується про неї, веде аморальний спосіб життя, неналежним чином виконує батьківські обов`язки. (а.с.14-18) Суд надає критичну оцінку цим поясненням, як доказам неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, оскільки в них не зазначено анкетних даних дитини та матері, а підписи осіб, що їх склали ніким не посвідчені. Судом у підготовчому засіданні сторонам неодноразово роз`яснювались їх права подавати докази, заявляти клопотання про їх долучення, подавати заяви про виклик свідків, роз`яснювався порядок подачі заяв та клопотань до суду, а також право скористатись правничою допомогою, для чого судом оголошувались перерви в підготовчому засіданні. Проте сторони правом на подачу заяв та клопотань не скористались. Статтями 12-15 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Судом, з урахуванням положень ст. 171 СК України, та враховуючи вік малолітньої дитини, визнано за недоцільне вислуховування думки дитини [PERSON] , [INFO] , по суті спору. Відповідно до ч.1 ст. 56 ЦК України, п. 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад, які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Як убачається зі змісту висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (протокол засідання комісії від 21.08.2024 №10) від 28 серпня 2024 року №103-6983, орган опіки та піклування цим висновком просив суд призупинити справу на пів року та зобов`язати [PERSON] протягом двох місяців пройти курси відповідального батьківства в центрі соціальних служб. (51-52) Разом із тим, вже 01 жовтня 2024 року Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією було складено Висновок про позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії від 25.09.2024 №12) №103-8016, згідно якого, комісією з питань захисту прав дитини встановлено, мати дитини [PERSON] є одинокою матір`ю, з вересня 2023 року малолітня [PERSON] постійно проживає з дідом [PERSON] , який самостійно займається її вихованням та утриманням. Мати дитини [PERSON] життям та здоров`ям дитини не цікавиться, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, не виявляє бажання спілкуватися з донькою, матеріально не допомагає, веде аморальний спосіб життя. [PERSON] не скористалась можливістю пройти курси відповідального батьківства в центрі соціальних служб. 19 вересня 2024 року до служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надійшла заява діда [PERSON] , в якій він зазначив, що [PERSON] до малолітньої онуки [PERSON] не приходить, не цікавиться її життям, здоров`ям, матеріально не допомагає, після засідання комісії жодного разу не відвідала доньку. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що вона ухилилась від виховання та утримання дитини. (а.с.54-55) Предметом судового розгляду в цій справі є обставини щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно її малолітньої доньки. Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Вказана стаття містить вичерпний перелік підстав позбавлення матері та/або батька батьківських прав. Як убачається зі змісту позовної заяви, а також пояснень позивача в судовому засіданні, він просить позбавити відповідача батьківських прав з підстав, визначених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, а саме, - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини. Згідно роз`яснень, які викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Системний аналіз зазначених вище норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі «Савіни проти України» зазначається: «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.» У даній ситуації судом враховано, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно доводів позовної заяви, позивач стверджує, що відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться станом здоров`я доньки, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, матеріально не утримує, веде аморальний спосіб життя, залишатись дитині з відповідачем є небезпечним для життя дитини. Проте доказів з точки зору їх належності допустимості та достатності на підтвердження викладених вище негативних явищ, стороною позивача суду не надано. Навпаки, позивачем не заперечувалось в судовому засіданні, що відповідач періодично приходить до доньки, водить дитину на прогулянки, приносить подарунки, про що відповідач пояснювала в судовому засіданні. Також судом установлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідач народила доньку в 16-річному віці (будучи неповнолітньою), інформації про те, що батьки відповідача надавали своїй неповнолітній на той час доньці допомогу у догляді та вихованні онуки, допомагали матеріально утримувати дитину, як і відповідача, матеріали справи не містять. Не надавав відповідних пояснень і позивач у судовому засіданні. Наведене вище, а також визнані сторонами факти того, що відповідач відвідує доньку та за можливості (через скрутне матеріальне становище) приносить гостинці та подарунки спростовують твердження позовної заяви щодо свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. Докази періодичного або постійного зловживання відповідачем спиртними напоями та/або наркотичними засобами в матеріалах справи відсутні. Відсутність в квартирі відповідача на даний час належних умов проживання, що не заперечується відповідачем, не може бути єдиною підставою для позбавлення її батьківських прав, особливо з урахуванням того, що дитина проживає в сім`ї позивача. Надаючи оцінку висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії від 25.09.2024 №12), суд зазначає наступне. Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд вважає даний висновок не обґрунтованим, оскільки він містить лише загальні фрази щодо самоусунення матері від виховання та утримання доньки, які повторюють доводи позовної заяви. При цьому у висновку навіть не відображено, чи проводилось в квартирі, де поживає дитина, обстеження умов проживання. В матеріалах справи відповідний акт обстеження також відсутній. Більше того, наведені у висновку загальні фрази про те, що відповідач життям та здоров`ям дитини не цікавиться, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, не виявляє бажання спілкуватися з донькою, матеріально не допомагає, веде аморальний спосіб життя суперечать не лише поясненням відповідача, а й позивача в судовому засіданні. З цього вбачається формальний підхід комісії з питань захисту прав дитини до з`ясування наявності підстав для надання саме такого висновку. Крім того, комісія з питань захисту прав дитини, запропонувавши відповідачу 21 серпня 2024 року пройти курси відповідального батьківства та виклавши пропозицію «призупинити справу», вже 25 вересня 2024 року, без участі відповідача приймає рішення про доцільність позбавлення її батьківських прав. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що вказані вище, наведені у висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії від 25.09.2024 №12) твердження, на підставі яких орган опіки та піклування прийшов до висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, не ґрунтуються на повному та всебічному з`ясуванні фактичних обставин, що свідчить про формальний підхід вказаного органу до складання такого висновку. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування, проживаючи окремо від дитини, батьки зобов`язані брати участь у її вихованні, мають право на особисте спілкування з дитиною. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Особа, в родині якої проживає дитина не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. В судовому засіданні відповідач, зауважуючи, що на даний час в родині позивача створені кращі, ніж у неї умови проживання дитини, категорично заперечувала проти позбавлення її батьківських прав. При цьому доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, на підтвердження безумовно винної поведінки відповідача, свідомого нехтування нею своїми обов`язками суду не надано, таких обставин не встановлено судом і з пояснень сторін у справі. Разом із тим, судом не залишено поза увагою, що в разі докладання відповідачем необхідних зусиль, вона у правомірний спосіб могла би досягти найкращого для доньки результату - постійної участі у вихованні та утриманні доньки, що й відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Суд також зазначає, що, в разі якщо встановлено існування родинного зв`язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розвиток такого зв`язку (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 61). Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy) [ВП], заяви №39221/98 і №41963/98, п. 148, ECHR 2000-VIII). Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторін, поведінку відповідача в розрізі даних правовідносин, яка заперечувала проти задоволення позову, наводячи доводи та обґрунтування своєї позиції бажанням виховувати доньку та

Outcome: dismissed