Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , про стягнення боргу за договором позики у розмірі 1 785 000 доларів 00 центів США, що складається із заборгованості за договором позики (розписки) 1 700 000 доларів 00 центів США, та пені у розмірі 5% від запозиченої суми 85 000 доларів 00 центів США. В обґрунтування позову зазначено, що 21 листопада 2021 року між [PERSON] , та [PERSON] , було укладено договір позики шляхом складення розписки. За умовами даного договору відповідач отримав в позику грошові кошти в сумі 1 700 000 доларів США. Згідно умов розписки кошти надаються у строк до 21 листопада 2022 року, у разі недотримання зобов`язання відповідач зобов`язалась виплатити пеню в розмірі п`яти відсотків від запозиченої суми. Однак, відповідач свої зобов`язання у вказаній в борговій розписці строки не виконала. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, проте [PERSON] , позику не повернула, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 1 785 000 доларів 00 центів США, що складається із основного боргу у розмірі 1 700 000 доларів 00 центів США, та пені у розмірі 5% від запозиченої суми 85 000 доларів 00 центів США. Ухвалою суду від 24 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання на 19 листопада 2024 року. У підготовче засідання 19 листопада 2024 року. Сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомляли. Підготовче засідання відкладено на 27 листопада 2024 року. У підготовче засідання 27 листопада 2024 року позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщений належним чином. 27 листопада 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності сторони позивача. В своїй заяві представник просила суд розглядати справу у відсутності позивача та його представника, а також закрити підготовче судове засідання та призначити справу до розгляду по суті. Відповідачка повторно не з`явилася в підготовче судове засідання, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалася належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, про що в матеріалах справи є повідомлення про отримання нею поштових відправлень від 16 листопада 2024 року та 25 листопада 2024 року. Про причини неявки суд не повідомила, заяв, клопотань чи відзиву на позовну заяву до суду не надходило. Ухвалою суду від 27 листопада 2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 11 грудня 2024 року. У судове засідання 11 грудня 2024 року з`явився позивач та його представник. Так, у судовому засідання позивач, зазначив, те що він та чоловік відповідачки разом вели підприємницьку діяльність та були партнерами. З відповідачкою знайомий тривалий час та перебував з нею та її чоловіком у дружніх відносинах. Після смерті чоловіка відповідачки, остання звернулась до позивача із проханням надати в борг кошти у розмірі 1 700 000 доларів США для продовження ведення бізнесу свого чоловіка та зобов`язалась повернути їх до 21 листопада 2022 року. Однак, наразі відповідачка на телефонні дзвінки не відповідає та кошти не повертає. Відповідачка повторно не з`явилася в підготовче засідання, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалася належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, про що в матеріалах справи є повідомлення про отримання нею поштового відправлення. Про причини неявки суд не повідомила, заяв, клопотань чи відзиву на позовну заяву до суду не надходило. Відповідно до ч. 6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п.п. 6, 7 ч. 2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у зв`язку з повторною неявкою відповідача, яка належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, відсутністю заперечень з боку позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів у заочному порядку. Суд, ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши думку позивача та його представника, дослідивши надані докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] , такими що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 листопада 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір позики шляхом складення розписки. За умовами даного договору відповідач отримав у позику кошти в сумі 1 700 000 доларів США . Згідно умов розписки кошти надаються у строк до 21 листопада 2022 року, у разі недотримання зобов`язання відповідач зобов`язалась виплатити пеню в розмірі п`яти відсотків від запозиченої суми. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку встановленому договором. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно з вимогами ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суд враховує, що наявність оригіналу Договору позики грошових коштів у Позивача свідчить про неповернення боргу Відповідачем. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. В постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові ВП ВС від 04.07.2018 у справі № 14-134цс18. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Так як позивач надав відповідачу обумовлену договором суму грошових коштів, а відповідач зобов`язання з її повернення не виконав, позовні вимоги в частині суми боргу обґрунтовані та підлягають задоволенню. Оскільки сторони у договорі та розписці визначили валютою позикового зобов`язання долар США, позивач звертаючись до суду у позові просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у доларах США, то суд вважає, що виконання договірного зобов`язання з повернення позики має здійснюватися в іноземній валюті. Щодо стягнення пені за договором позики, суд зазначає наступне. Частина 1ст. 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно із ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За нормами ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідач прострочив зобов`язання з повернення коштів позивачу за договором позики, а тому відповідно має нести цивільну відповідальність, передбачену ст. ст. 546,549,551,611,625 ЦК України. Як вбачається з позовної заяви, позивач відповідно до умов договору позики від 21 листопада 2021 року нарахував пеню за у розмірі 85 000 доларів США ( 1 700 000 * 0,05 = 85 000 ). Виходячи із умов договору розписки від 21 листопада 2021 року, відповідачка зобов`язалась повернути кошти до 21 листопада 2022 року, строк порушення грошового зобов`язання, починається з 22 листопада 2022 року по день звернення до суду із позовною заявою, тобто за період під час дії та введення в Україні воєнного стану у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Однак відповідно до п. 18 Перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. В послідуючому Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, діє такий воєнний стан в державі і на даний час. В зв`язку з цим вимоги про стягнення пені під час дії карантину та воєнного стану задоволенню не підлягають, так як згідно п. 18 Перехідних положень Цивільного кодексу України на період дії карантину та воєнного стану позичальник звільнений від обов`язку сплати на користь позикодавця неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики. Згідно з чч. 1, 2ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У матеріалах справи наявні квитанція про сплату позивачем судового збору у розмірі 15140,00 за подання до суду позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за звернення до суду з даним позовом у сумі 15140, 00 грн.

Outcome: partial