Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки нікчемними, зобов`язання вчинити дії, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03.09.2000р. укладено шлюб між його, позивача, батьками, [PERSON] та [PERSON] , третьою особою, які до укладення шлюбу з 1996 року проживали як одна сім`я. [INFO] його, позивача, батько, усиновив брата, [PERSON] , третю особу у справі, а [INFO] народився він, позивач. 1999р. його, позивача, батьки, за спільні кошти придбали квартиру за адресою [ADDRESS] , де він досі проживає з сім`єю, що підтверджується відповідними довідками. 3 2001р. по 2002р., його, позивача, батько займав посаду члена правління Відкритого Акціонерного Товариства «Банк Універсальний», а з 2002р. по 2009 р. займав посаду заступника голови правління. 04.10.2007р. батько уклав кредитний договір №004-2900/840-0262 з Відкритим Акціонерним Товариством «Банк Універсальний» та договір іпотеки ВКА №056492. Відповідно до п.1.3 кредитного договору, цільовим призначенням кредиту було придбання майна, а саме квартири за адресою [ADDRESS] . 07 квітня 2016 року ПАТ «Універсал Банк» звернувся до Франківського районного суду м. Львова з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору № 004-2900/840-0262. 29.07.2016р. позов у цивільній справі №465/2135/16-ц задоволено, стягнуто солідарно з його батьків заборгованість в розмірі 5 567 914, 56 грн. та судовий збір. На виконання рішення суду видано виконавчий лист, відкрито виконавче провадження, винесені постанови про арешт майна боржника, про опис та арешт майна (коштів боржника), акт державного виконавця про проведені електронні торги, зокрема, продаж нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , яке належало його, позивача, матері. 22.05.2018р. батько вийшов з дому та не повернувся. Його пізніше знайшли повішаним та встановлено факт самогубства. Зазначає, що його, позивача, матір`ю подано заяву про перегляд заочного рішення у цивільній справі №465/2135/16-ц, в якій вона наголошувала, що про будь-які кредитні правовідносини батька, їй взагалі не було відомо до лютого 2018 року. Окрім того, вона не надавала нотаріально посвідченої згоди на укладання чоловіком кредитного договору та договору іпотеки. Зазначає, що нотаріально засвідченої згоди на вчинення кредитного договору та договору іпотеки щодо нерухомого майна (квартири за адресою [ADDRESS] ), де на той час проживали малолітній і неповнолітній сини, його, позивача, мати, не надавала, та всупереч закону про права малолітньої дитини, правочини були здійснені без дозволу органу опіки та піклування. Відтак, договори є нікчемними з моменту їх укладення. просить задоволити позов, визнати кредитний договір та договір іпотеки нікчемними, зобов`язати приватного нотаріуса видалити квартиру з реєстру іпотек, припинити чинність арешту майна боржника, відшкодувати матеріальну та моральну шкоду. Вказана цивільна справа перебувала в провадженні судді Гладишевої Х.В. На підставі розпорядження керівника апарату Франківського районного суду м. Львова М. Турчак №734/Р від 29.03.2023р. "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ", призначено повторний автоматизований розподіл справи № 465/5354/22. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2023р., справу передано судді Кузю В.Я. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 29.05.2023р. прийнято до провадження та призначено справу до підготовчого судового розгляду, визнано обов`язковою явку в підготовче судове засідання усіх учасників судового процесу для дачі пояснень з приводу обставин справи, яких зобов`язано представити оригінали документів, що стосуються предмету спору, для огляду в судовому засіданні, попереджено учасників процесу про наслідки неявки в судове засідання з вирішенням питання про накладення штрафу на особу, яка не виконала вимоги суду про обов`язкову явку в судове засідання та надання документів. У відзиві на позовну заяву представник відповідача просить повністю відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що висновки позивача про відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування при укладанні спірних договорів є підставою для визнання таких правочинів недійсними, є помилковими, оскільки ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, якими врегульовано такі правовідносини. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов. Зазначає, що позивач не є співвласником майна, а лише набув право користування житлом, як член сім`ї власника, зберігає це право протягом часу перебування його в іпотеці і на час вирішення справи цього права не позбавлений. Зазначає, що оспорювані договори укладені з додержанням письмової форми, встановленої чинним законодавством, а тому відсутні підстави говорити про його нікчемність. У поданих поясненнях на позовну заяву треті особи у справі фактично висловили думку, викладену в позовній заяві, просять таку задоволити. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 13.03.2024р. відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про передачу судової справи № 465/5354/22 за підсудністю до Оболонського районного суду міста Києва, за відсутністю на те підстав, закрито підготовче провадження та з урахуванням завантаженості головуючого, у тому числі й як слідчого судді, призначено до судового розгляду по суті цивільну справу № 465/5354/22. В судовому засіданні позивач та треті особи підтримали позовні вимоги, пояснення надали аналогічні, викладеним в позовній заяві та письмових поясненнях, просять задоволити позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні надала аналогічні пояснення, викладені у відзиві на позовну заяву, просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали судової справи, суд приходить до наступного. Ч.1 ст.2 ЦПК України визначено, що зав данням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Ч.3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено та не заперечується учасниками судового процесу, що 04 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний», найменування якого в подальшому змінювалося на Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», АТ «Універсал Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №004-2900/840-0262, за умовами якого кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 180000.00 дол. США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином виконати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі , в порядку, на умовах та в строки, визначні цим договором. Розмір процентної ставки за користування кредитом становить: 7.5% відсотків річних за користування кредитом з 04.10.2007 року до 01.10.2012 року включно; 12.45% відсотків річних з 02.10.2012 року до 01.10.2037 року. На виконання даного кредитного договору між цими сторонами договору укладено договір іпотеки ВКА №056492, предметом якого є квартира загальною площею 117,9 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , яка належала іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 07.04.1999р. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15.11.2018р., [PERSON] помер [INFO] . Суд вважає не доцільним дослідження матеріалів судової справи, які стосуються причин, обставин та встановлення факту смерті гр. [PERSON] , оскільки такі не мають відношення до конкретних спірних правовідносин. Судом встановлено, що постановою Львівського апеляційного суду від 19.06.2024р. заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 липня 2016 року у цивільній справі № 465/2135/16ц змінено, а саме стягнено солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість в розмірі 122400 дол. США, з яких: заборгованість по сумі кредиту 69146.87 дол. США; прострочена заборгованість - 2834.32 дол. США, відсотки 50093.22 дол. США, підвищені відсотки -325.59 дол. США, судовий збір в розмірі по 24643.43 грн. з кожного»; стягнено з [PERSON] в дохід держави 63595.31 грн. відстроченого до сплати судового збору за подання апеляційної скарги. Зокрема, в постанові зазначено, що кредитний договір №004-2900/840-0262, укладений між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] недійсним в судовому порядку не визнавався, з врахуванням положень ст. 204 ЦК України, що передбачає презумпцію дійсності правочину, кредитний договір є чинний, а відтак зазначені в ньому умови є обов`язковими до виконання його сторонами. Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, тобто, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що кредитний договір №004-2900/840-0262 та договір іпотеки ВКА №056492 від 04.10.2007р. є нікчемними з моменту їх укладення, оскільки відсутні нотаріально засвідчена згода на їх вчинення матері позивача - [PERSON] та дозвіл органу опіки та піклування на їх укладення. Ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Ч.1 ст.627 ЦК України вказує на те, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно загальних положень ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» (станом на час ухвалення рішення) передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом вказаної норми закону та статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним, як зазначає Верховний Суд у постановах №638/8724/17 від 23.01.2020 року, №607/4911/16 від 16.12.2019 року, №336/6142/17 від 05.12.2019 року та інших. Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Як вбачається із позовної заяви, позивач набув повноліття у 2019 році і посилання на законодавство щодо захисту прав та законних інтересів дитини є помилковим, оскільки він в силу статті 6 СК України на момент звернення з позовом не має статусу дитини. Крім того, посилання позивача на ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» не може бути прийнято судом , оскільки на момент вчинення оспорюваного правочину , норма закону не містила вимоги про надання дозволу органу опіки та піклування для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Інші доводи позовної заяви не містять достатніх обґрунтувань визнання оспорюваних правочинів нікчемними з моменту їх укладення, як цього просить позивач в прохальній частині позовної заяви. Суд вважає, що обставини встановлення факту проживання його батьків однієї сімєю без реєстрації шлюбу, укладення шлюбу, моменту набуття права власності нерухомого майна, яке передане в іпотеку банку, а також вчинення органом державної виконавчої служби процесуальних дій на стадії виконання рішення суду про стягнення заборгованості, не мають відношення до спірних правовідносин у даній справі, оскільки не спростовують дійсності оспорюваних правочинів. Відтак, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору та договору іпотеки нікчемними, зобов`язання вчинити дії, відшкодування матеріальної та моральної шкоди слід відмовити. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed