Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-09 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом в інтересах [PERSON] , посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що позивач перебував у шлюбі з 28 липня 2007 року з [PERSON] , шлюб між якими рішенням від 26 травня 2021 року суду розірвано. За час подружнього життя 29 серпня 2019 року між «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено заяву-договір про відкриття поточного рахунку та надання кредиту № 014-RО-82-34453342 з метою придбання товарів, робіт, послуг для задоволення власних потреб, на умовах якого банк надав кошти в сумі 126118,63 грн., які [PERSON] зобов`язаний був повернути та сплатити проценти за його користування строком до 26.08.2023 року. Кредитні кошти було витрачено сім`єю сторін для задоволення родинних потреб, зокрема, на придбання продуктів, побутові потреби для дому та дитини, речі членам сім`ї, а кредитна карта перебувала у відповідачки. Натомість, після розлучення погашення кредитної заборгованості покладається тільки на позивача, хоча кредитні кошти витрачалися для спільної сім`ї. Рішенням суду від 15.11.2021 року по справі № 212/3562/21 було стягнуто з [PERSON] заборгованість перед АТ «Райффайзен Банк Аваль» за тілом кредиту в розмірі 97866,73 грн. та борг з відсотків у сумі 11757,62 грн. Відповідно до уточнених позовних вимог [PERSON] вбачається, що банк за договором від 31.05.2019 року видав [PERSON] кредит у розмірі ліміту 49700 грн. строком до 31.05.2023 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Однак за рішенням суду по справі № 212/6554/21 м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з [PERSON] також був стягнуто борг сторін за таким договором за час їх спільного сумісного проживання у сумі 56366,89 грн., який складається з боргу з тіла кредиту 49700 грн. та боргу за недозволеним овердрафтом в розмірі 6666,89 грн. Враховуючи викладене позивач вважає, що боргове зобов`язання у сумі 109624,35 грн. та боргове зобов`язання у сумі 56366,89 грн. перед банком підлягають поділу судом між сторонами з метою його погашення кожним в рівних частках. На підставі переліченого просив суд здійснити поділ зобов`язань у сумі 109624,35 грн. за рішенням суду від 15.11.2021 року по справі 212/3562/21 між [PERSON] та [PERSON] , виділивши за кожним від спільних подружніх зобов`язань у сумі 109624,35 грн. його частку у сумі 54812,18 грн. Також просив здійснити поділ зобов`язань у сумі 56366,89 грн. за рішенням суду від 10.08.2022 року по справі № 212/6554/21 між [PERSON] та [PERSON] , виділивши за кожним від спільних подружніх зобов`язань у сумі 56366,89 грн. його частку у сумі 28183,44 грн. та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу та судовий збір. Не погоджуючись із заявленими вимогами [PERSON] представник відповідача, адвокат Кадук В. В., подала відзиви на позов та уточнений позов, вказуючи, що в червні 2020 року між сторонами було припинено сумісне проживання, а рішенням суду від 26 травня 2021 року шлюб між ними розірвано. Правовий аналіз частини четвертої ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Виписки по карткових рахункам позивача не доводять їх відношення до спірних кредитних зобов`язань та що кошти витрачались в інтересах родини сторін. Отже, [PERSON] не було доведено, що витрачались кредитні кошти саме в інтересах сім`ї сторін. Крім того для підтримання фінансового стану [PERSON] в 2017 році пройшла курси «майстер манікюр» та на прохання знайомих робила нарощування нігтів на дому, що мало несистематичний характер. Також мати відповідачки, [PERSON] допомагала подружжю сторін матеріально, яка брала у банку кредит, щоб допомагати утримувати відповідачку та її дітей, що стало приводом для звернення відповідачки до суду для стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, внаслідок чого за судовим наказом від 24 лютого 2020 року з позивача було стягнуто аліменти на користь відповідачки розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи стягнення з 12 лютого 2020 року та до досягнення обома дітьми сторін повноліття, який перебуває на примусовому виконанні. Оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів про укладення кредитних договорів № 014-RО-82-34453342 від 29.08.2019 року та № 010/0169/82/91867018 від 31.05.2019 року в інтересах сім`ї та використання отриманих позичальником у борг грошових коштів за цими договорами для задоволення потреб сім`ї, а також згоду [PERSON] на укладення таких договорів, то позивач особисто відповідає за повернення грошових коштів. Заперечувала також проти задоволення вимог про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 7000 грн. через недоведеність таких витрат. Натомість, просила суд стягнути витрати [PERSON] на правничу допомогу відповідачки на адвокат в сумі 5450,40 грн. Таким чином просила суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі, стягнувши на користь [PERSON] з позивача витрати з оплати правничої допомоги у розмірі 5450,40 грн. У відповіді на відзив представник позивача, адвокат Горбенко І. В., вказувала, що з наданих суду руху кредитних коштів у виписках банку видно, що кошти витрачалися на сімейні витрати, продукти, подорожі, оплата потреб родини. При цьому [PERSON] офіційно працевлаштований в ПрАТ «Суха Балка» гірником підземним, а з 01.02.2023 року був переведений на посаду машиніста бурової установки, що зумовлює проходження регулярних медичних оглядів, тому позивач мав стабільний дохід, а відповідачка у періоди кредитування ніде не працювала, не маючи офіційного доходу. Також частина коштів по договору № 014- RО-82-34453342 у сумі 50000 грн. відповідачка запозичила свій подрузі, [PERSON] , на лікування дитини на умовах повернення. Кредит оформив на себе позивач, а кошти повертались особисто [PERSON] , яка не повернула грошові кошти до банку. Крім того після розлучення позивач сплачує аліменти відповідачці, заборгованості з яких не має. Ухвалою суду від 24 вересня 2024 року було відмовлено [PERSON] у заяві про забезпечення позову. Позивач, [PERSON] , підтримуючи уточнений позов, надав у суді аналогічні доводи тим, що викладені ним у заявах по суті справи, вказуючи, що отримані кредитні кошти він разом із колишньою дружиною витрачав на потреби їх родини, а кошти за другим кредитом надавались свідку [PERSON] в сумі 50 000 грн. на лікування її дитини, які однак отримала [PERSON] та у банк їх не повернула. Наполягав на задоволенні заявлених ним позовних вимог. Представник позивача, адвокат Горбенко І. В., підтримуючи вимоги [PERSON] , зазначала, що [PERSON] уклав два кредитних договорів у 2019 році, витративши отримані кошти на родину під час шлюбу із [PERSON] . Отже, внаслідок несення спільних витрат сторонами слід розподілити визначені рішеннями суду зобов`язання [PERSON] перед банком з повернення заборгованості. Крім того позивач також утримує дітей, сплачуючи аліментні зобов`язання. Просила суд задовольнити позов повністю. Відповідачка, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, будучи повідомленою про час та місце розгляду справи належним чином. Представник відповідачки, адвокат Кадук В. В., заперечуючи проти задоволення уточнених позовних вимог [PERSON] , надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у заявах по суті справи, при цьому додаючи, що згоди на отримання позивачем кредитів [PERSON] не надавала, а витрати на потреби родини не можуть доводитись свідченнями свідків. На підставі переліченого просила суд відмовити у позові повністю. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За ч. 1 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Суд вказує, що ст. 60 СК закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція ст. 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18. Суд зауважує, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 6 жовтня 2021 року по справі № 234/17030/18. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому за ч. 2 ст. 65 СК при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Так згідно з ч. 3 ст. 65 СК для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно із ч. 4 ст. 65 СК договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до ст. 177 ЦК об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Тобто до кола об`єктів правовідносин відносять матеріально виражені речі, у тому числі гроші. Юридичний аспект грошей полягає в розумінні поняття грошей як особливого об`єкта правовідносин. У цивільному праві гроші, як і цінні папери, визнаються окремим різновидом речей, причому різновидом родових, замінних речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За положеннями ст. 65 СК України визначено правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності, що здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Поряд з цим для укладення договору позики, за яким позичальником виступає один з подружжя, отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові) в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином той з подружжя, хто укладає договір позики, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом в постанові від 27 листопада 2019 року по справі № 133/3928/14-ц. Правовий аналіз ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом в постанові від 15 вересня 2023 року по справі № 466/10235/18. Натомість, суд встановив, що [PERSON] не було надано належних і допустимих доказів про укладення кредитних договорів в інтересах сім`ї та використання отриманих ним у борг грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї. Так судом було встановлено, що з 28 липня 2007 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 26 травня 2021 року, яке набуло чинності 29 червня 2021 року, що підтверджується копією рішення суду по справі № 212/1186/21. Згідно із свідоцтвом про народження, виданим Жовтневим відділом РАЦС Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 259 від 27.02.2008 року, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про народження, виданим Жовтневим відділом ДРАЦС реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 937 від 29.07.2014 року, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] , батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до долучених до справи представником відповідачки копій медичних документів відносно спільних для сторін дітей вбачається, що неповнолітній [PERSON] та малолітня [PERSON] хворіли протягом 2019-2021 років на респіраторні захворювання та астигматизм обох очей відповідно. Встановлено, що за судовим наказом Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 24 лютого 2020 року по справі № 212/1078/20 з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто на утримання неповнолітніх дітей сторін, [INFO] , та [INFO] , аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи стягнення з 12 лютого 2020 року та до досягнення дітьми повноліття. При цьому постановою Покровського відділу ДВС у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 12 березня 2020 року було відкрито виконавче провадження № 61535253 з примусового виконання судового наказу Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів. Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Покровським відділом ДРАЦС в місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] одружились 20 листопада 2021 року, актовий запис № 661, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище [PERSON] . При цьому на підставі інформації від 13 вересня 2024 року ГУ ДПС у Дніпропетровській області вбачається, що за період з 1 січня 2019 року по 30 вересня 2021 року вбачається, що [PERSON] не мала самостійного доходу. Отримання дипломів [PERSON] з манікюру в 2019 та 2021 роках підтверджується копіями таких документів. Також представником відповідачки до справи було долучено виписки [PERSON] з АТ «Приватбанк» по рахунку № [NUMBER] щодо кредитних зобов`язань останньої протягом 2019-2021 років. Свідок [PERSON] в суді вказувала, що є матір`ю [PERSON] , якій вона допомагала, коли та перебувала у шлюбі з [PERSON] , бо родині сторін, які винаймали собі житло, не вистачало коштів, тому свідок допомагала завжди продуктами, внаслідок чого відповідачка змушена була подати до суду на стягнення аліментів з [PERSON] на утримання спільних для сторін дітей. Також свідок вимушена була узяти кредит для потреб [PERSON] в сумі 30 000 грн., який повертала відповідачка. Свідок [PERSON] вказувала, що [PERSON] є її знайома, яка у свідка брала у борг кошти через матеріальні складнощі родини відповідачки. Однак про отримання кредитних коштів позивачем відповідачка не казала свідку. При цьому [PERSON] вимушена була пройти курси манікюру та у себе на дому приймала клієнтів, щоб заробити коштів, бо не працювала та сиділа вдома з дітьми. В свою чергу встановлено, що [PERSON] працює на ПрАТ «Суха Балка» з 27.10.2005 року, наразі на посаді машиніст бурової установки, отримуючи дохід протягом лютого 2024 року - липня 2024 року в сумі 187601,20 грн., що підтверджується довідками ПрАТ «Суха Балка» від 06.08.2024 року від 08.08.2024 року. При цьому рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 15 листопада 2021 року по справі № 212/3562/21 було з [PERSON] на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто борг за кредитним договором № 014-RО-82-34453342 від 26 серпня 2019 року в сумі 109624,35 грн. Так суд встановив, що 26 серпня 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено договір про відкриття поточного рахунку та надання кредиту № 014-RО-82-34453342 від 26.08.2019 року, за яким банк надав кредит позивачу на придбання товарів, робіт, послуг для задоволення власних потреб в сумі 126118,63 гри., а [PERSON] зобов`язаний був повернути банку кредит та сплатити проценти за його користування до 26.08.2023 року. Також рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10 серпня 2022 року по справі № 212/6554/21 з [PERSON] на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто борг за кредитним договором № 010/0169/82/91867018 від 31.05.2019 року в сумі 56366,89 грн., з яких борг за дозволеним овердрафтом в розмірі 49700 грн., борг за недозволеним овердрафтом в розмірі 6666,89 грн. Так встановлено, що 31 травня 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено договір про відкриття карткового рахунку та надання кредиту № 010/0169/82/91867018 від 31.05.2019 року, за яким банк надав позичальнику, позивачу, кредит у розмірі ліміту 49700 грн. строком до 31.05.2023 року зі оплатою відсотків за користування кредитними коштами, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти. Свідок [PERSON] вказувала суду, що знала родину сторін з 2012 року, в яких попросила допомогу, отримати кошти на лікування дитини, якій потрібна була термінова дорого вартісна операція. [PERSON] відгукнувся та отримав кредит, а вона потім сплачувала родині позивача кошти в сумі десь 20 000 грн. протягом десь півроку з відсотками. Гроші вона повертала здебільшого в руки [PERSON] , однак у присутності позивача. До справи представником позивача було долучено виписки [PERSON] з АТ «Райффайзен Банк Аваль» по рахунку № [NUMBER] за період з 26.08.2019 р. по 31.12.2019 р., з 01.01.2020 р. по 31.12.2020 р., історії по картковому рахунку № [NUMBER] за період з 31.05.2019 р. по 30.11.2019 р., з 01.12.2019 р. по 31.12.2019 р., історії по картковому рахунку № [NUMBER] за період з 01.01.2020 р. по 30.06.2020 р., з 01.07.2020 р. по 31.12.2020 р., з 01.01.2021 р. по 30.06.2021 р., з 01.07.2021 р. по 31.12.2021 р., з 01.01.2021 р. по 30.06.2021 р., з 01.07.2021 р. по 31.12.2021 р., виписки по рахунку № [NUMBER] за період з 01.01.2022 р. по 07.03.2022 р., з 26.08.2019 р. по 31.12.2019 р., з 01.01.2020 р. по 31.12.2020 р., з 01.01.2021 р. по 31.12.2021 р. Однак суд звертає увагу на те, що із зазначених виписок та історій по рахунках позивача неможливо встановити, до яких з кредитних договорів вони відносяться в АТ «Райффайзен Банк Аваль». При цьому суд вказує, що з наданих представником позивача виписок та історій по рахунках не можна встановити, що саме купувалось у магазинах та аптеках та для кого призначалися товари, що були придбані з таких рахунків [PERSON] . Суд вважає, що позивач не довів, що зобов`язання, які виникли у нього за кредитними договорами, були внаслідок укладення їх в інтересах родини сторін, оскільки доказів того, що кредитні кошти були використані за такими договорами саме в інтересах сім`ї, не було здобуто, тому такі зобов`язання не створюють обов`язки для [PERSON] . Крім того суд вказує, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка надавала свою письмову згоду на укладення таких кредитних договорів позивачем. Також суд звертає увагу на те, що [PERSON] не повернув кредитору заборгованість на виконання рішень суду від 15 листопада 2021 року та 10 серпня 2022 року, тому немає права на отримання відшкодування частини сплачених ним грошових коштів, оскільки розподіл грошових зобов`язань можливий лише після отримання згоди стягувача за кредитними договорами № 014-RО-82-34453342 та № 010/0169/82/91867018. Отже, суд дійшов переконання, що [PERSON] не було доведено, що за рішеннями суду від 15 листопада 2021 року та 10 серпня 2022 року встановлена заборгованість [PERSON] перед АТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором № 014-RО-82-34453342 від 26 серпня 2019 року в сумі 109624,35 грн. та за кредитним договором № 010/0169/82/91867018 від 31.05.2019 року в сумі 56366,89 грн. належить до спільних боргів колишнього подружжя сторін. Наведена ж представником позивача прецедентна практика Верховного Суду не є релевантною, оскільки відрізняється від встановлених судом правовідносин між сторонами та обставин справи. Таким чином за досвідченими матеріалами справи суд дійшов висновку, що твердження позивача про витрачання кредитних коштів на сім`ю для задоволення сімейних потреб, про перебування кредитної карти з кредитними коштами у відповідача та витрачання кредитних коштів на купування продуктів, побутових потреб для дому та дитини, речі членам сім`ї, про витрачання дружиною кредитних коштів для сім`ї не знайшли свого підтвердження, доданими до справи доказами. Отже, позовні вимоги [PERSON] про розподіл кредитних зобов`язань з [PERSON] є необґрунтованими та на підставі викладеного вмотивування позов [PERSON] не підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу. Згідно із ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. За змістом ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Таким чином суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. Суд встановив, що [PERSON] були фактично понесені витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 5450,40 грн., які були підтверджені матеріалами справи. Так 8 липня 2024 року між [PERSON] та адвокатом Кадук В. В. було укладено договір про надання правничої допомоги, виходячи з розміру 40% прожиткового мінімуму для працездатних осіб за годину правничої допомоги, до якого було додано акт приймання передачі від 17.07.2024 року про надання правничої допомоги, за яким сторони визначили, що вартість роботи адвоката становила 5450,40 грн. за ознайомлення зі справою та складання відзиву на позов за 4,5 години роботи адвоката, які відповідачкою було сплачені 17.07.2024 року, що підтверджуються розрахунковою квитанцією. Отже, з огляду на зазначені норми процесуального права та правові позиції Верховного Суду, зважаючи на встановлені судом обставин справи, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат [PERSON] на правничу допомогу в сумі 5450,40 грн. були доведені та пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим, а також при цьому дотримані критерії розумності їх вартості. Таким чином, оскільки суд повністю відмовив у задоволенні заявлених [PERSON] позовних вимог, то витрати [PERSON] на правничу допомогу адвоката підлягають за ст. 141 ЦПК стягненню з позивача на користь відповідачки в сумі 5450,40 грн.

Outcome: approved