Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-09 00:00:00

У жовтні 2024 року до суду звернувся [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування позову вказував, що 19 листопада 2015 року Миргородським міськрайонним судом Полтавської області було ухвалено рішення про стягнення з нього аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30 жовтня 2015 року. Зазначені кошти щомісячно утримувались і утримуються на даний час з його заробітної плати. Зазначив, що на даний час він проходить службу в ЗСУ і середня заробітна плата становить 23000,00 грн, має ряд серйозних захворювань, які потребують складного і систематичного лікування на що потрібні чималі кошти. Його витрати збільшились, у зв`язку з тим, що 24.08.2024 року він уклав шлюб з іншою жінкою і сімейне життя стало потребувати значно більших витрат на його забезпечення. Також зазначив, що на даний час він навчається на 2 курсі заочної форми навчання Відокремленого структурного підрозділу «Класичний фаховий коледж Сумського державного університету», за що змушений оплачувати це навчання самостійно. Просив суд зменшити розмір стягуваних аліментів за рішенням Миргородського міськрайонного суду від 19 листопада 2015 року (справа№541/2810/15-ц) з 1/3 частини на 1/6 частину всіх видів його заробітку ( доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09.10.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом) сторін. 18.10.2024 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Данильчук С.Г. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволені позову, стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. (а.с.31-37). 07.11.2024 року ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області здійснено перехід від розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до розгляду справи в порядку загального позовного провадження, справу призначено до підготовчого судового засідання. 29.11.2024 підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, в позовній заяві просив слухання справи проводити за його відсутності (а.с.2). Відповідач в судове засідання не з`явився, його представник адвокат Данильчук С.Г. надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності його довірителя, в задоволені позовних вимог просив відмовити, стягнути з позивача на користь відповідача 3500 грн. витрат на правничу допомогу. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні докази, з`ясувавши обставини справи, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановив наступне. Статтями 1,2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 листопада 2015 року було стягнуто аліменти з [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Миргород, Полтавської області, на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 30 жовтня 2015 року і до досягнення [PERSON] повноліття (а.с.13-14). Даний факт не заперечується сторонами по справі. [PERSON] перебуває на військовій службі з 27.05.2022 року по теперішній час (а.с.15-21). Навчається на 2 курсі заочної форми навчання Відокремленого структурного підрозділу «Класичний фаховий коледж Сумського державного університету» (м.Конотоп) за освітнім ступенем «Бакалавр» за спеціальністю 171 Електроника за кошти фізичних та/або юридичних осіб (а.с.22). 24.08.2024 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] (а.с.10). [PERSON] має ряд захворювань (а.с.4-9). 25.09.2024 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №2/541/1281/2015 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 30 жовтня 2015 року і до досягнення [PERSON] повноліття (а.с.38). Згідно відповіді на запит №228702347 від 25.09.2024 року Миргородським ВДВС у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції до Державної податкової служби України розмір доходу [PERSON] з врахуванням утриманого податку за І квартал 2024 становив 252546,18 грн, за 2 квартал 2024- 102749,76 грн (а.с.39). Надаючи правову оцінку зазначеному, суд виходить із наступного. Відповідно до\~ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом\~ст. 180 СК України, обов`язок надавати утримання неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років, покладається на батьків. Способи виконання обов`язків батьків щодо утримання дитини за загальним правилом визначаються за домовленістю між ними. При відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на неповнолітню дитину та ненадання дитині утримання, той із батьків, з ким проживає дитина, має право на стягнення аліментів у судовому порядку. Згідно з ч. 3\~ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За правилами ч. 2\~ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 5 Протоколу № 7 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини, дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою\~ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Статтею 8 вказаного Закону\~передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8\~ст. 7 СК України\~при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Згідно правил\~ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~передбачено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст.\~181,\~192 СК України\~та вказані роз`яснення, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. У зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів за вимогою матері дитини може бути вирішено питання про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. З аналізу\~ст. 192 СК України\~й наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову. При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки\~стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13. З огляду на наведені положення закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Позивач в позовній заяві зазначив, що тими обставинами, які мають значення для зменшення розміру аліментів, він вважає погіршення його матеріального стану внаслідок того, що він має ряд серйозних захворювань які потребують складного та систематичного лікування, його навчання за заочною формою навчання, укладення нового шлюбу, що потребує витрат на його забезпечення. Суд встановив, що позивач є військовослужбовцем, має ряд захворювань та у зв`язку з цим несе певні витрати. Разом з цим, суд ураховує, що військовослужбовці відповідно до абз. 3 частини 1\~статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці, резервісти під час служби у військовому резерві щорічно проходять медичний огляд, стосовно них проводяться лікувально-профілактичні заходи. Суд зауважує, що позивач, посилаючись на необхідність понесення витрат на лікування та зміну в зв`язку з цим матеріального становища, не надав суду доказів на підтвердження його доходів ні на час ухвалення рішення суду про стягнення аліментів, ні на час розгляду справи про зменшення розміру стягуваних аліментів. Разом з тим, згідно відповіді на запит №228702347 від 25.09.2024 року Миргородським ВДВС у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції до Державної податкової служби України розмір доходу [PERSON] з врахуванням утриманого податку за І квартал 2024 становив 252546,18 грн, за 2 квартал 2024- 102749,76 грн (а.с.39). Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що його матеріальний стан погіршився. Твердження позивача, що він потребує лікування через погіршення стану здоров`я, а тому не має можливості сплачувати аліменти, розмір яких встановлено рішенням суду, не знайшло підтвердження, адже з протоколів КТ дослідження не можливо встановити з якого часу захворювання, що вказані в діагнозах мали місце, що не перешкоджало йому перебувати на військовій службі в ЗСУ в період з 27.05.2022 року по теперішній час. Крім того, відсутні докази, що позивач потребує оплатного лікування, придбання ліків (їх вартість) і що він позбавлений соціальних пільг по лікуванню як військовослужбовець. Крім того, суд відхиляє твердження позивача, що укладення шлюбу з іншою жінкою є підставою для зменшення аліментів, як і навчання позивача на платній основі, оскільки суду не надані відомості про працевлаштування дружини, якщо таке має місце, розмір її заробітку, як і не надано доказів на підтвердження вартості навчання. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів того, що суттєво змінились обставини, які існували на момент постановлення рішення про стягнення аліментів, визначені\~ст. 192 СК України, що дають підстави для зменшення розміру аліментів, позивачем суду не надано. Також, позивачем не надано доказів зміни його стану здоров`я або погіршення матеріального стану, внаслідок чого виникла необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі. Розмір аліментів, стягнутий з позивача на користь відповідачки рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 листопада 2015 року, відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення не буде спрямовано на належне забезпечення дитини та суперечитиме її інтересам. Аналіз ст.ст.\~12,\~13,\~81,\~89 ЦПК України\~вказує на те, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. За таких обставин, звертаючись до суду з позовом саме на заявника покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог. Саме позивач мав довести в ході розгляду справи обставини, на які він посилається, як на такі, що впливають для визначення розміру аліментів або можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зменшення розміру аліментів не є обґрунтованими. Суд не встановив підстав для зміни розміру аліментів, які стягуються за судовим рішенням, тому у задоволенні позову слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі\~п. 13 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2, ч..5, ч. 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Положеннями ст. 137 ЦПК України встановлено, що до складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачем понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн., що підтверджується ордером на надання правничої допомоги [PERSON] - адвокатом Данильчуком С.Г. від 10.10.2024, договором №2024/08/05-02 про надання правничої допомоги від 05.08.2024 року, додатком №2 від 10.10.2024 до Договору про надання правничої допомоги №2024/08/05-02 від 05 серпня 2024, де вказано фіксовану суму гонорару в розмірі 10000,00 грн., квитанцією до прибуткового касового ордера №1510/1 від 15.10.2024 про сплату 3500 грн (а.с. 40-43). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), «Двойних проти України» (Заява №72277/01), «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у рішенні в справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. У постанові Великої Палати від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц наголошено на тому, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Отже, при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.). У постановах Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17) та від 06.11.2020 у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved