Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в обґрунтування вимог якої представник зазначив, що [INFO] померла мати позивачки, [PERSON] . Рішенням Торунської сільради від 15.02.2001 згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0119765 батькові позивачки, [PERSON] , було виділено і передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,71 га в урочищі «Яблунів» с. Лопушне Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області, для ведення особистого підсобного господарства. Рішенням Торунської сільради від 10.08.2003 було вирішено передати безоплатно у приватну власність батька позивачки, [PERSON] , земельні ділянки загальною площею 0,50 га, розташовані в с. Лопушне, в тому числі: земельну ділянку в урочищі «Біля хати» площею 0,07 га призначену для обслуговування житлового будинку та господарських споруд; земельну ділянку в урочищі «Чертіж-Бранища» площею 0,43 га призначену для ведення особистого селянського господарства. [PERSON] приступив до використання вищевказаних земельних ділянок, однак за життя не оформив державний акт на право приватної власності на землю. 29 вересня 2004 року приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області було посвідчено заповіт [PERSON] яким він земельну ділянку площею 0,7075 га в урочищі «Яблунів» в с. Лопушне заповідав сусіду [PERSON] , [INFO] , мешканцю [ADDRESS] . [PERSON] помер орієнтовно 05-08.10.2016, померлий [PERSON] був постійним мешканцем [ADDRESS] . Разом із ним на день його смерті в зазначеному будинку були зареєстровані та постійно проживали: [PERSON] , 1975 р.н., - донька померлого; [PERSON] , 1972 р.н., - зять померлого; [PERSON] , 1994 р.н., - онучка померлого; [PERSON] , 2008 р.н., - онук померлого. 23 березня 2017 року у визначений законом строк [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області із заявою про прийняття спадщини за заповітом до майна померлого [INFO] [PERSON] . На підставі заяви [PERSON] 23.03.2017 нотаріусом було заведено спадкову справу до майна померлого [PERSON] 27 березня 2017 року у визначений законом строк позивачка звернулася до приватного нотаріуса Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області із заявою про прийняття спадщини за законом до майна померлого [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема, земельну ділянку площею 0,7075 га в урочищі «Яблунів» в с. Лопушне, яку успадкував [PERSON] як спадкоємець за заповітом, а також земельні ділянки в урочищі «Біля хати» площею 0,07 га та в урочищі «Чертіж-Бранища» площею 0,43 га, які успадкувала позивачка як спадкоємець за законом. 01 листопада 2024 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтв про право на спадщину за законом до майна померлого [PERSON] , а саме на земельні ділянки в урочищі «Біля хати» площею 0,07 га та в урочищі «Чертіж-Бранища» площею 0,43 га. Однак постановою від 01.11.2024 приватний нотаріус відмовила позивачці у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на земельні ділянки загальною площею 0,50 га, що належали померлому [PERSON] , оскільки, на думку нотаріуса, таке рішення сільради не є правовстановлюючим документом прийнятим у відповідності до Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», відсутності у спадкоємця державного акту на право приватної власності на землю виданого на ім`я [PERSON] на земельні ділянки в урочищі «Біля хати» площею 0,07 га та в урочищі «Чертіж-Бранища» площею 0,43 га, а також відсутності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації про зареєстроване право власності [PERSON] на ці земельні ділянки. Вищевказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом, в якому висловлено прохання визнати за позивачкою право власності на вказані земельні ділянки, в порядку спадкування за законом до майна померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 05.11.2024 по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 10.12.2024 справу призначено до судового розгляду. Представник позивачки адвокат Рішко С. І. подав заяву з проханням розглядати справу без його участі та участі його довірительки. Висловив позицію про підтримання заявлених у позовній заяві вимог. Від Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області надійшла заява з проханням розглядати справу без участі представника селищної ради. Висловлено позицію за якою селищна рада визнає вимоги позову. [PERSON] в судове засідання, будучи повідомленим про його дату, час та місце, не з?явився. Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків. Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що позивачка народилася [INFO] в с. Торунь Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області в сім`ї [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , 1937 р.н., шлюб між якими було зареєстровано 03.04.1967 виконкомом Торунської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, актовий запис № 7 (а.с. 12). 29 травня 1993 року виконкомом Торунської сільради було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та позивачкою [PERSON] , [INFO] , про що було зроблено відповідний актовий запис за № 12, внаслідок чого дружина змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 13). Мати Позивачки, [PERSON] , 1937 р.н., померла [INFO] в с. Лопушне Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області (а.с. 15). Рішенням 15-ої сесії 23-го скликання Торунської сільради від 15.02.2001 № 5 «Про виділення і передачу у приватну власність земельних часток (паїв)» згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0119765 батькові позивачки, [PERSON] , було виділено і передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,71 га в урочищі «Яблунів» с. Лопушне Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області, для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 21-28). Рішенням 7-ої сесії 4-го скликання Торунської сільради від 10.08.2003 № 7 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок» було вирішено передати безоплатно у приватну власність батькові позивачки, [PERSON] , земельні ділянки загальною площею 0,50 га, розташовані в с. Лопушне, в тому числі: земельну ділянку в урочищі «Біля хати» площею 0,07 га призначену для обслуговування житлового будинку та господарських споруд; земельну ділянку в урочищі «Чертіж-Бранища» площею 0,43 га призначену для ведення особистого селянського господарства (а.с. 29). [PERSON] , [INFO] , помер орієнтовно 05-08.10.2016, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 17.10.2016 року виконкомом Торунської сільради (а.с. 16). Як вбачається з довідки виконкому Торунської сільради від 20.10.2016 № 1331, померлий [INFO] [PERSON] був постійним мешканцем [ADDRESS] . Разом із ним на день його смерті в зазначеному будинку були зареєстровані та постійно проживали: [PERSON] , 1975 р.н., - донька померлого; [PERSON] , 1972 р.н., - зять померлого; [PERSON] , 1994 р.н., - онучка померлого; [PERSON] , 2008 р.н., - онук померлого (а.с. 17). 23 березня 2017 року у визначений статтею 1270 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) строк [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Корбутяк І. В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом до майна померлого [INFO] [PERSON] . На підставі заяви [PERSON] 23.03.2017 нотаріусом було заведено спадкову справу до майна померлого [PERSON] за № 22/2017 (номер у Спадковому реєстрі 60421333) (а.с. 18). Постановою від 01.11.2024 № 182/02-31 приватний нотаріус Корбутяк І. В. відмовила позивачці у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на земельні ділянки загальною площею 0,50 га, що належали померлому [PERSON] згідно рішення Торунської сільради від 10.08.2003 № 7, оскільки, на думку нотаріуса, рішення таке сільради не є правовстановлюючим документом прийнятим у відповідності до Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», відсутності у спадкоємця державного акту на право приватної власності на землю виданого на ім`я [PERSON] на земельні ділянки в урочищі «Біля хати» площею 0,07 га та в урочищі «Чертіж-Бранища» площею 0,43 га, а також відсутності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації про зареєстроване право власності [PERSON] на ці земельні ділянки. Нотаріусом було встановлено, що заповітом [PERSON] від 29.09.2004 № 3459 інше майно або права заповідача, окрім земельної ділянки площею 0,7075 га в урочищі «Яблунів» в с. Лопушне, не охоплено. Відповідно таке майно [PERSON] спадкується спадкоємця по закону. Також нотаріусом було встановлено, що батьки [PERSON] померли раніше за нього (а.с. 19-20). Відповідно до пункту «г» частини 1 статті 81 Земельного кодексу України (далі ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно з абзацом 2 пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Отже, на підставі вказаної норми Закону рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Аналогічна правова\~позиція була\~висловлена Верховним\~Судом у\~постанові від\~30.06.2020\~року у\~справі № 372/2626/15-ц. Відповідно до пункту 2 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту, детального плану території за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом, або органу місцевого самоврядування, що затвердив комплексний план просторового розвитку території територіальної громади, генеральний план населеного пункту, детальний план території. Заява також може подаватися особою, якій на підставі рішення Кабінету Міністрів України та відповідного договору було передано у господарське відання об`єкт державної власності, що використовується у процесі провадження діяльності з передачі електричної енергії і транспортування та/або зберігання природного газу, і на замовлення якої була розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з метою передачі земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, у постійне користування зазначеній особі. Отже, у випадку наявності у громадянина документа, рішення про безоплатну передачу у приватну власність земельної ділянки, прийняте органом місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», такий громадянин має право на дану земельну ділянку розробити технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та внести дані про земельну ділянку до Державного земельного кадастру. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом. Якщо такий громадянин помер, не отримавши державного акта на право власності на земельну ділянку, його спадкоємці мають право оформити право власності на дані земельні ділянки вже на своє ім`я. Враховуючи, що свідоцтво про право на спадщину може бути оформлене лише на земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер, необхідна для такого присвоєння технічна документація може бути виготовлена на замовлення спадкоємця, статус якого може бути підтверджений витягом із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу (пункт 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127), або рішенням суду. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до частини 1 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно частин 1, 3 статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно положень статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В пункті 3.1. Інформаційного листа ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК). Відповідно до частини 2 статті 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права не встановлена судом. В пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до підпункту 4.16 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі Порядок), видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку, за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до пункту 4.19 глави 10 розділу ІІ Порядку, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Отже, за життя [PERSON] на підставі рішення 7-ої сесії 4-го скликання Торунської сільради від 10.08.2003 № 7 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок» набув у власність земельні ділянки загальною площею 0,50 га, розташовані в с. Лопушне, в тому числі: земельну ділянку в урочищі «Біля хати» площею 0,07 га призначену для обслуговування житлового будинку та господарських споруд; земельну ділянку в урочищі «Чертіж-Бранища» площею 0,43 га призначену для ведення особистого селянського господарства. Після смерті [PERSON] право власності на вищевказані ділянки перейшло до позивачки як спадкоємиці першої черги за законом. У зв`язку з помилковим трактуванням приватним нотаріусом Корбутяк І. В. норм законодавства останньою було відмовлено позивачці у наданні відомостей про склад спадкоємців [PERSON] та запиті на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відновлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок загальною площею 0,50 га, розташованих в с. Лопушне, що належали померлому [PERSON] . Як наслідок, дані про ці земельні ділянки не були внесені до Державного земельного кадастру і позивачка на даний час позбавлена можливості у позасудовому порядку оформили свої спадкові права на земельну ділянку в урочищі «Біля хати» площею 0,07 га та земельну ділянку в урочищі «Чертіж-Бранища» площею 0,43 га. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, визнання позову відповідачем, те, що прийняттям спадщини позивачкою права інших осіб не порушуються, суд вважає необхідним задовольнити вимоги заявлені в позовній заяві.

Outcome: approved