Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради про стягнення коштів. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що наказом Управління комунальної власності Львівської міської ради № 5-А від 03.02.2015 року «Про укладення договору оренди на нежитлові приміщення на [ADDRESS] », за наслідками розгляду звернення [PERSON] від 13.01.2015 року № 3-Г-352/АП, наказано сектору оформлення договорів оренди відділу регулювання орендних відносин протягом 15-ти календарних днів від дня реєстрації наказу укласти договір оренди із [PERSON] на нежитлові приміщення 1-го поверху під індексами XXXIV, ХХХV площею 10,6 кв.м. відповідно до технічного паспорта ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та ЕО» від 12.06.2014 року за адресою: [ADDRESS] , для власних потреб на термін 2 роки 364 дні. На підставі вказаного наказу між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та [PERSON] укладено договір оренди № Ф-9426-15 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) від 17.02.2015 року, а саме приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 10,6 кв.м. з індексами приміщення першого поверху XXXIV, XXXV відповідно до технічного паспорта від 12.06.2014 року. Листом відповідача від 04.08.2016 року за №2302-3183 [PERSON] проінформовано про те, що до переліку об`єктів, які підлягають приватизації способом викупу, включено об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , який був предметом наведеного вище договору оренди № Ф-9426-15 від 17.02.2015 року. Враховуючи, що кошти від відчуження об`єктів комунальної власності належать до доходів розвитку міського бюджету, Управління комунальної власності Львівської міської ради запропонувало [PERSON] укласти договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості та здійснити процедуру реєстрації. Позивач, маючи намір здійснити приватизацію, регулярно сплачував орендні платежі. Однак, заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30.11.2016 року у справі №465/1552/16-ц задоволено позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до виконкому Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Львівської міської ради, [PERSON] , ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Львівської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування рішення реєстратора, наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики, визнання недійсним договору оренди. Отже, укладений між позивачем та відповідачем договір оренди було визнано недійсним в судовому порядку. Як зазначає позивач, враховуючи незаконність отримання зазначеного вище приміщення Управлінням комунальної власності Львівської міської ради, зміни форми власності зазначеного майна із державної на приватну [PERSON] не відбулося. За зверненням [PERSON] ухвалою Франківського районного суду міста Львова від 21.06.2017 року зазначене вище заочне рішення Франківського районного суду міста Львова у справі №465/1552/16-ц скасовано. Окрім цього, відповідно до ухвали Франківського районного суду міста Львова у справі №465/1552/16-ц заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно - нежитлові приміщення під інд. ХХХV площею 7,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що зареєстровані за територіальною громадою м. Львова згідно рішення реєстратора обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 07.05.2009 року. Заборонено Управлінню комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (адреса: м. Львів, пл. Галицька, 15; код ЄДРПОУ 25558625), виконавчому комітету Львівської міської ради (адреса: м. Львів, пл. Ринок, 1; код ЄДРПОУ 26256622) та Львівській міській раді (адреса: м. Львів, пл. Ринок, 1; код ЄДРПОУ 04055896) вчиняти дії щодо відчуження (в тому числі, але не виключно: укладати договори купівлі- продажу, інші договори, спрямовані на перехід права власності) та приймати рішення, спрямовані на відчуження (переходу права власності) нежитлових приміщень позначених під інд. ХХХV, площею 7,8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що зареєстровані за територіальною громадою м. Львова на підставі свідоцтва про право власності від 13.03.2009 року, яке видане відділом приватизації житла Франківської районної державної адміністрації Львівської міської ради згідно рішення реєстратора обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 07.05.2009 року до набрання законної сили рішенням суду у цій справі. В подальшому рішенням Франківського районного суду міста Львова від 23.04.2021 року у справі №465/1552/16-ц визнано незаконним та скасовано наказ Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради № 5-А від 03.02.2015 року «Про укладення договору оренди на нежитлові приміщення на [ADDRESS] », визнано недійсним договір оренди № Ф-9426-15 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) від 17.02.2015 року приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 10,6 кв.м.. з індексами приміщення першого поверху XXXIV, XXXV відповідно до технічного паспорта Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 12.06.2014 року, укладений між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та [PERSON] . Ухвалюючи рішення у зазначеній справі, суд прийшов до висновку, що Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради не мало правових підстав передавати спірне нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в оренду та надавати згоду на приватизацію. Як наслідок, наведені обставини, через які позивач зазнав шкоди та позбувся того, на що розраховував при укладенні договору, а саме на приватизацію приміщення, і стало підставою для звернення до суду щодо повернення коштів. Сплачуючи кошти за оренду приміщень, позивач не зміг реалізувати те, на що він розраховував при укладенні договору оренди, а саме на приватизацію. Повідомленням Управління комунальної власності було повернуто документи, які були надані для включення об`єкта до переліку об`єктів, що підлягають приватизації. Також рішенням Франківського районного суду міста Львова від 23.04.2021 року у справі №465/1552/16-ц визнано незаконним взяття на баланс відповідачем нежитлового приміщення, оскільки допоміжне приміщення будинку із спільної власності мешканців квартир багатоквартирного житлового будинку не вибувало і належить їм. А тому, оскільки договір оренди визнаний недійсним, сплачені кошти, на переконання позивача, потрібно розглядати як безпідставно набуті кошти, що спричинили матеріальну шкоду [PERSON] . Так, за час дії договору оренди, на виконання цього договору, [PERSON] сплатив на користь відповідача кошти в сумі 51 485,18 грн., що стверджується квитанціями, а також листом, отриманим від відповідача, долученими до матеріалів справи. Як зазначається у позовній заяві, у травні 2017 року, прибувши до вищевказаного приміщення за адресою: [ADDRESS] , доступ до приміщення було втрачено і тому позивач не міг приступити до використання орендованого приміщення у зв`язку зі здійсненням третіми особами перешкод. Це ще раз, на переконання [PERSON] , підтверджує йог право на стягнення безпідставно набутих коштів, які були сплачені відповідачу за оренду приміщення. 27.02.2018 року позивача повідомленням Управління комунальної власності було проінформовано про закінчення строку дії договору оренди та покладено на нього зобов`язання привести повний розрахунок по сплаті оренди та погашення заборгованості і повернення орендованого приміщення. Наказом Управління комунальної власності від 06.06.2018 року договір оренди було продовжено терміном на 2 роки 364 дні. Як стверджує позивач, оскільки таке приміщення вибуло з його володіння, позивач не міг підписати Акт повернення майна. Відсутність акту приймання-передачі нерухомого майна після припинення договору оренди є порушенням ч. 2 ст. 795 Цивільного кодексу України. Це, в свою чергу, означає, що договір є чинним, орендар продовжує легально користуватися майном та повинен сплачувати орендну плату. У випадку неповернення такого майна позивач повинен був би сплатити неустойку у розмірі подвійної плати за користування майном за час прострочення, тому продовжував далі сплачувати платежі по договору оренди, навіть після того, як можливість користуватись приміщенням було втрачено. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що є достатні правові підстави для стягнення з відповідача на його користь коштів в сумі 51485,18 грн., які були сплачені ним за оренду приміщення, що було об`єктом договору оренди № Ф-9426-15 від 17.02.2015 року. Ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова від 03.11.2021 року вказану цивільну справу передано до Франківського районного суду м. Львова для розгляду за підсудністю. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 14.02.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. 08.07.2022 року представником відповідача подано до суду письмові пояснення, відповідно до яких Управління комунальної власності заперечує проти позову. Представник зазначає, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23.04.2021 у справі №465/1552/16-ц договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №Ф- 9426-15 від 17.02.2015 року, укладений між відповідачем та позивачем щодо оренди приміщення загальною площею 10,6 кв. м. з індексами приміщення першого поверху XXXIV, XXXV (далі - Об`єкт оренди), було визнано недійсним. Водночас застосування ч. 1 ст. 216 ЦК України у даній справі не відбувається, оскільки нею передбачено здійснення двосторонньої реституції, що передбачає взаємне повернення виконаного за недійсним правочином. Повернення сплаченої орендної плати відповідачем не призведе до застосування двосторонньої реституції, оскільки позивач не зможе повернути користування Об`єктом оренди інакше, як через сплату аналогічної суми, еквівалентної орендній платі, що позивач хоче стягнути у цій справі. Окрім цього, положення ст.216 ЦК України не можуть бути застосованими і тому, що договір може бути припиненим лише на майбутнє, а не з моменту укладення. 16.09.2022 року представником позивача подано до суду відповідь на письмові пояснення. Зазначає, що, вирішуючи питання про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Ф-9426-15 від 17.02.2015 року, укладеного між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та [PERSON] , суд не зазначив, що спірний договір визнається недійсним та припиняється на майбутнє. В такому випадку, як наполягає предстпвник позивача, слід керуватися ст. 236 ЦК України, яка є єдиною нормою, що визначає момент недійсності правочину, а саме: нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Окрім того, оскільки договір оренди визнаний судом недійсним, а відповідач не є власником нерухомого майна та не мав права на передачу його в оренду, позивач має право на отримання (стягнення) грошових коштів в сумі 51 485, 18 грн., які були сплачені ним за оренду приміщення, що було об`єктом договору оренди № Ф-9426-15 від 17.02.2015 року, та є безпідставно набутими відповідачем коштами. Більше того, представник позивача наголошує, що позивач не мав можливості користуватись орендованим приміщенням у зв`язку зі здійсненням перешкод третіми особами, що в свою чергу, підтверджується доказами, доданими до позовної заяви. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 31.01.2023 року підготовче провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради про стягнення коштів закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 22.09.2023 року представником позивача подано додаткові письмові пояснення. Зазначає, що приміщення загальною площею 10,6 кв. м. з індексами приміщення першого поверху XXXIV, XXXV є допоміжними, а не нежитловими, також власником вказаних приміщень є мешканці будинку, а тому, відповідач протиправно, всупереч закону та меж повноважень органу місцевого самоврядування набув права власності на оспорювані приміщення. Відтак, отримані кошти, які сплачував позивач в якості орендної плати відповідачу, на переконання представника позивача, слід повернути позивачу як безпідставно набуті. 09.10.2023 року представником відповідача подано до суду додаткові письмові пояснення. Зазначає, що визнання позивачем обставин неможливості застосування двосторонньої реституції у даній справі у зв`язку із неефективністю способу захисту та відсутність в чинному законодавстві поняття односторонньої реституції є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому, обставини справи свідчать про використання позивачем орендованого майна і ці обставини не спростовано позивачем поданими доказами. Таким чином, представник відповідача наполягає, що договір оренди було виконано обома сторонами. В судовому засіданні представник позивача просив позовні вимоги задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та письмових поясненнях. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у письмових поясненнях. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши докази в своїй сукупності, доходить переконання про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що 17.02.2015 року між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та [PERSON] укладено договір оренди № Ф-9426-15, предметом якого є оренда приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 10,6 кв.м., з індексами приміщення першого поверху XXXIV, XXXV. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23.04.2021 року договір оренди № Ф-9426-15 від 17.02.2015 року визнано недійсним. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно відповіді Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради № 2302-вих-58298 від 07.07.2021 року сума сплаченої орендної плати за договором оренди № Ф-9426-15 від 17.02.2015 року за період з 17.02.2015 року по 02.07.2021 року становить 51\~485 грн. 18 коп. Разом із тим, зазначено, що оскільки договір оренди №Ф-9426-15 від 17.02.2015 року рішенням Франківського районного суду від 23.04.2021 року у справі №465/1552/16-ц визнано недійсним, то заборгованість в сумі 37 161,37 грн. внесена в проект рішення виконавчого комітету про списання заборгованості. Розмір сплаченої позивачем орендної плати також підтверджується Актом звірки взаємних розрахунків станом на 02.07.2021 року між Управлінням комунальної власності ДЕР ЛМР та [PERSON] по договору № Ф-9426-15 від 17.02.2015 року. Згідно відповіді Управління комунальної власності ДЕР ЛМР № 2302-3183 від 04.08.2016 року зазначено, що сесією Львівської міської ради 14.07.2016 прийнята ухвала «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, які підлягають приватизації способом викупу». До переліку об`єктів, які підлягають приватизації способом викупу включено об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Разом із тим, як вбачається із відповіді № 2302-722 від 07.02.2017 року, у зв`язку з неукладенням договору купівлі-продажу способом викупу об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] (п.58 додатку до ухвали Львівської міської ради від 14.07.2016 року №802 від «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, які підлягають приватизації способом викупу») та втратою чинності 14.12.2016 року зазначеної ухвали, Управлінням комунальної власності повернуто подані документи щодо включення об`єкта за адресою: [ADDRESS] до переліку об`єктів, які підлягають приватизації. Наказом Управління комунальної власності ДЕР ЛМР № 281-О від 06.06.2018 року продовжено термін договору оренди від 17.02.2015 року № Ф-9426-15 з [PERSON] терміном на 2 роки 364 дні. 04.06.2017 року [PERSON] звернувся до начальника Управління комунальної власності ДЕП ЛМР із листом від 29.05.2017 року, відповідно до якого зазначає, що прибувши до приміщення, яке перебуває у його оренді згідно договору № Ф-9426-15 від 17.02.2017 року, встановив, що замки є зміненими, доступ до приміщення заблоковано третіми особами. 17.05.2017 року звернувся з письмовою заявою про вчинення кримінального правопорушення до Франківського ВП ГУНП у Львівській області. Відтак, оскільки він позбавлений можливості користуватися об`єктом оренди, [PERSON] звільнений від сплати орендних платежів. Отже, як вказано в позовній заяві, оскільки [PERSON] сплатив орендну плату в розмірі 51\~485 грн. 18 коп. за користування приміщеннями за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 10,6 кв.м. з індексами приміщення першого поверху XXXIV, XXXV відповідно до умов договору № Ф-9426-15 від 17.02.2017 року, який визнано судом в судовому порядку недійсним, тому, на думку позивача, у відповідача Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, як сторони договору, виникло зобов`язання щодо повернення коштів. Згідно із статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 та 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Реституція як спосіб захисту порушеного права застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину (близька за змістом правова позиція викладена в постановах ВС від 17.09.2020 року у справі № 924/831/17, від 16.04.2019 року у справі № 910/1570/18). Такі юридичні наслідки під час виконання сторонами недійсного правочину поєднуються з реституційними, які полягають у поверненні в натурі кожною стороною одна одній одержаного ними на виконання цього правочину. Як встановлено судом, позивачем було здійснено оплату за користування орендованим майном. Однак, в даному випадку слід зазначити, що між сторонами існували правовідносини щодо оренди (користування) майном, тобто позивач отримав у користуватися орендоване майно і це право користування було ним реалізоване, взамін на що відповідач отримав орендну плату. Твердження позивача про те, що він був позбавлений можливості в певний проміжок часу користуватися орендованим майном у зв`язку із діями третіх осіб не можуть слугувати належною підставою для стягнення з відповідача сплачених орендних платежів відповідно до дійсного на той час договору оренди № Ф-9426-15 від 17.02.2017 року. Більш того, належних і допустимих доказів того, що позивачу чинилися будь-які перешкоди у використанні об`єкта оренди, матеріали справи не містять. Суд звертає увагу на те, що попри зазначення [PERSON] в листі від 29.05.2017 року, скерованому на адресу начальника Управління комунальної власності ДЕП ЛМР, про блокування орендованих приміщень третіми особами, позивач 16.02.2018 року самостійно звертався із заявою про продовження строку дії договору оренди № Ф-9426-15 від 17.02.2017 року, чим підтвердив, що ці приміщення ним в дійсності використовуються і він зацікавлений в їх оренді. Як наслідок, за результатами розгляду звернення [PERSON] наказом №281-О від 06.06.2018 року строк дії договору оренди продовжено строком на 2 роки 364 дні. За наведених обставин підстав вважати, що [PERSON] не мав можливості використовувати орендовані приміщення немає. За змістом і характером правовідносин, які виникли між сторонами, в даному випадку одержане позивачем за договором оренди, яке підлягає поверненню відповідачу за недійсним правочином, полягає у користуванні майном, а не самої речі, адже між сторонами існували саме правовідносини щодо користування майном. Відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно із частиною 2 статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною 3 статті 1212 Цивільного кодексу України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Системне тлумачення абзацу першого частини 1 статті 216 та пункту 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України свідчить, що: а) законодавець не передбачив можливості здійснення односторонньої реституції; б) правила абзацу 1 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; в) якщо тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України (висновок щодо застосування норм права, викладений у постановах ВС від 27.11.2019 року у справі № 396/29/17, від 12.06.2020 року у справі № 906/775/17, від 13.05.2021 року у справі № 910/6360/20). Обставини справи свідчать про використання позивачем орендованого майна, і ці обставини не спростовано позивачем поданими доказами. Водночас фактом належної передачі об`єкту оренди є складений акт приймання-передачі, який підписаний та скріплений печатками сторін (п. 3.3 договору) без зауважень. Таким чином, матеріалами справи підтверджується здійснення виконання недійсного правочину обома сторонами, тобто відбулось використання позивачем орендованого майна та отримання суми орендних платежів відповідачем. З урахуванням вищенаведеного, суд виходить з того, що положення\~статті 1212 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до правовідносин щодо повернення позивачу коштів, сплачених ним відповідачу саме на виконання договору оренди, який визнано недійсним, і у такому випадку повернення сторін зазначеного недійсного правочину до попереднього стану має відбуватися відповідно до вимог\~статті 216 зазначеного Кодексу. З огляду на те, що повернути у порядку статті 216 Цивільного кодексу України одержане позивачем за договором оренди, яке полягає у користуванні майном, є неможливим, а законодавець не передбачив можливості здійснення односторонньої реституції, беручи до уваги те, що з урахуванням обставин, встановлених судом, положення\~статті 1212 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, підстави для задоволення позову відсутні. Окремо суд звертає увагу позивача на те, що рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради №755 від 03.09.2021 року заборгованість за договором оренди № Ф-9426-15 від 17.02.2017 року у сумі 37161,37 грн., яка числилась за позивачем, списано як безнадійну дебіторську заборгованість. Таким чином, за час від фактичного припинення орендних правовідносин нарахована заборгованість анульована, позивачем не сплачувалась і з нього відповідачем не стягувалась. Водночас здійснені [PERSON] орендні платежі проводились за час фактично користування орендованим майном на підставі договору оренди. Отже, враховуючи наведені норми законодавства та встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Враховуючи наведене та на підставі ст.ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed