Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

представник позивачів [PERSON] та [PERSON] адвокат Кіт Х.П. звернулася до суду із позовом до відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] , третя особа: АТ КБ «Приватбанк», у якому просить розірвати договір індивідуального замовлення №0010199 від 05.02.2024 року, укладений між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] ; стягнути з відповідача на користь [PERSON] 61561 грн. сплаченої, згідно умов договору вартості виробів; стягнути з відповідача на користь [PERSON] 1858 грн. 42 коп. суми збитків від інфляції; стягнути з відповідача на користь [PERSON] 689 грн. 48 коп. неустойки по договору; стягнути з відповідача на користь [PERSON] 789 грн. 33 коп. 3% річних від суми заборгованості; стягнути з відповідача на користь [PERSON] 4066 грн. відсотки за користування кредитом; стягнути з відповідача на користь [PERSON] та [PERSON] 20000 грн. моральної шкоди за невиконання договору, а також судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05.02.2024 р. позивачі звернулися до відповідача, в офісі якої було укладено договір індивідуального замовлення №0010199 між [PERSON] та ФОП [PERSON] , відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкції; загальна вартість виробів становить 61561 грн., завдаток 5000 грн., борг «до передачі у власність» 56561 грн. 10.02.2024 року позивачі прийшли до офісу ФОП [PERSON] , де менеджер їм повідомила про можливість швидшого виконання замовлення, якщо замовники оплатять вартість замовлення повністю. Для цього позивачі скористались сервісом АТ «Приватбанк» «Миттєва розстрочка» та між [PERSON] та АТ «Приватбанк» було укладеного угоду №24021035847963 про надання споживчого кредиту на суму 23000 грн. з щомісячними відсотками у розмірі 1,9%, а також 10.02.2024 року було укладено угоду №24021035847997 на суму 5000 грн. зі сплатою 1,9 % щомісячно. 10.02.2024 року АТ КБ «Приватбанк» здійснив безготівкове перерахування суми коштів у розмірі 23000 грн. та 5000 грн. на поточний рахунок ФОП [PERSON] . Також, 10.02.2024 року [PERSON] кредитною банківською карткою № [NUMBER] сплатила ФОП [PERSON] решту суми у розмірі 27061 грн. 13.02.2024 року [PERSON] оплатила готівкою ФОП [PERSON] залишок суми за Договором в розмірі 1500 грн. Однак, поставка та/або монтаж ПВХ конструкцій не відбувся. 10.04.2024 року позивачі звернулись в офіс до відповідача, однак дізнались, що ФОП [PERSON] свою підприємницьку діяльність за даною адресою не провадить. 22.07.2024 року позивачі скерували відповідачу претензію з вимогою розірвати договір та повернути позивачам кошти у розмірі 61561 грн., однак поштове відправлення повернуто за закінченням терміну зберігання. Враховуючи наведене, просять позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 14.10.2024 року відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Судом вжито заходів щодо забезпечення дотримання прав відповідача щодо належного повідомлення про розгляд справи судом та скеровано копію позовної заяви разом із ухвалою про відкриття провадження у справі за адресою, вказаною у позові, однак скероване поштове відправлення повернуто до суду відділом пошти у зв`язку із відсутністю адресата за вказаною адресою. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Також судом розміщено оголошення на веб-сторінці Залізничного районного суду м. Львова в мережі Інтернет на офіційному веб-порталі судової влади України, яким суд повідомив сторін про те, що у провадженні суду перебуває дана справа та роз`яснено зміст ст. 178, 193 ЦПК України. У вказаний строк відповідач не подала суду відзив на позовну заяву, поважних причин такого не повідомив. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору заяв по суті справи до суду не подала. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст.178 та ч.5 ст.279\~ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого. Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 статті 11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини. За змістом статей 626, 628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами /стаття 629 ЦК України/. Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно з ч.1ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Судом встановлено, що 05.02.2024 року між [PERSON] (замовник) та ФОП [PERSON] (виконавець) укладено договір індивідуального замовлення № 0010199, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій (далі вироби) за максимальними розцінками виконавця. Замовник зобов`язується оплатити і прийняти готові вироби і роботу відповідно до умов цього договору. Загальна площа виробів становить 9828 м?, колір профілю білий. Вартість виробів становить 61561 грн. Завдаток 5000 грн. Борг «до передачі у власність» 56561 грн. Пунктом 3.1 Договору визначено зобов`язання замовника щодо оплати вартості виробів. Відповідно п.3.2 Договору після виконання п.3.1. договору виконавець зобов`язується передати у власність замовника виготовлені вироби упродовж 41-го робочого дня. У разі, якщо вироби мають нестандарту комплектацію (ламінація, непрямі кути, шпроси, тонування, арочний вигин і т.п.), термін передачі у власність замовника виготовлених виробів збільшується до 70-ти робочих днів. Згідно п. 3.9 Договору зобов`язання виконавця за цим договором вважаються виконаними в повному обсязі після підписання замовником акту прийому-передачі виробів. Пунктом 3.12 Договору визначено, що договір діє з дня підписання до повного виконання сторонами всіх зобов`язань. Договір є дійсним та таким, що набрав чинності за наявності печатки. Пунктом 4 Договору передбачено відповідальність сторін та згідно п. 4.3. у разі невиконання п. 3.2, виконавець зобов`язаний виплатити неустойку в розмірі 0,01% від вартості цього договору за кожен робочий день прострочення. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу № [NUMBER] позивачі [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05.11.1987 року. Згідно долучених до матеріалів справи платіжних документів, судом встановлено, що у терміналі Приватбанк за адресою [ADDRESS] , де здійснює свою підприємницьку діяльність ФОП [PERSON] , [PERSON] здійснила оплату послуг відповідача на виконання договору індивідуального замовлення № 0010199, укладеного [PERSON] в споживчих цілях. Згідно зі статтею 15, 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) вказувала, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)». При зверненні до суду із даним позовом сторона позивача покликається, серед іншого, на ст. 712 ЦК України, якою визначено поняття договору поставки. Так, за\~договором поставки\~продавець (постачальник),\~який здійснює\~підприємницьку діяльність,\~зобов`язується\~передати у\~встановлений строк\~(строки)\~товар у\~власність покупця\~для використання\~його у\~підприємницькій діяльності\~або в\~інших цілях,\~не пов`язаних\~з особистим,\~сімейним,\~домашнім або\~іншим подібним\~використанням,\~а покупець\~зобов`язується\~прийняти товар\~і сплатити\~за нього\~певну грошову\~суму. Разом з тим, згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Таким чином, суд при виборі норм права, які регулюють відносини, що склалися між сторонами, має застосувати такі, які найкраще захищають права та інтереси особи, яка звернулася до суду за захистом свого порушеного права та ефективно захистити таке. Така позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.12.2019 року у справі №917/1739/17, згідно якої суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~263\~ЦПК України,\~при виборі\~і застосуванні\~норми права\~до спірних\~правовідносин суд\~враховує висновки\~щодо застосування\~відповідних норм\~права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Враховуючи обставини справи, суд приходить до переконання, що до відносин, що склалися між сторонами слід застосувати норми, які регулюють відносини, що виникають із побутового підряду. Згідно ч.1,\~2\~ст.\~837\~ЦК України\~за договором\~підряду одна\~сторона (підрядник)\~зобов`язується\~на свій\~ризик виконати\~певну роботу\~за завданням\~другої сторони\~(замовника),\~а замовник\~зобов`язується\~прийняти та\~оплатити виконану\~роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Відповідно до ч.2 ст. 849 ЦК України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Частиною 2 статті 852 ЦК України передбачено, що за наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Статтею 865 ЦК України визначено, що за договором\~побутового підряду\~підрядник,\~який здійснює\~підприємницьку діяльність,\~зобов`язується\~виконати за\~завданням фізичної\~особи (замовника)\~певну роботу,\~призначену для\~задоволення побутових\~та інших\~особистих потреб,\~а замовник\~зобов`язується\~прийняти та\~оплатити виконану\~роботу. Договір\~побутового підряду\~є публічним\~договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Згідно з ч. 2 ст.\~867\~ЦК України замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті. Умови договору, що позбавляють замовника цього права, є нікчемними. Згідно з вимогами ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно статті 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відповідно до ст.1-1\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів). Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Як встановлено судом, 13.02.2024 року було повністю здійснено оплату за договором індивідуального замовлення №0010199 від 05.02.2024 року у розмірі 61561 грн., однак своїх зобов`язань за даним договором відповідач не виконала. 22.07.2024 року позивачі скерували відповідачу претензію, у якій просили вважати договір індивідуального замовлення №0010199 від 05.02.2024 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] розірваним з 23.07.2024 року та повернути [PERSON] суму попередньої оплати у розмірі 61561 грн. Таким чином, позивачі скористались своїм правом на розірвання договору, передбаченим ст.867\~ЦК України та ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів». За змістом ст. 571 ЦК України якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Відповідач не подала суду відзив, інших заяв по суті справи, у яких заперечила проти позовних вимог, як і не надала доказів на спростування вказаних позивачем обставин. Відтак, враховуючи наведене, суд приходить до переконання про обґрунтованість вимог позивачів щодо розірвання договору та стягнення сплачених грошових коштів. Водночас, при зверненні до суду із позовом позивачі просять стягнути з відповідача на користь [PERSON] 4066 грн. відсотки за користування кредитом. Дану позовну вимогу стороною позивача обґрунтовано тим, що для здійснення повної оплати за договором індивідуального замовлення №0010199 від 05.02.2024 року у розмірі 61561 грн. позивач [PERSON] , за порадою менеджера ФОП [PERSON] , 10.02.2024 року уклала з АТ КБ «Приватбанк» дві угоди про надання споживчого кредиту «Миттєва розстрочки» та отримала кошти зі сплатою відсотків у розмірі 1,9%. Проте, як встановлено судом загальна вартість замовлення складає 61561 грн. та у договорі індивідуального замовлення №0010199 від 05.02.2024 року не передбачено укладання кредитних договорів. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що стягненню підлягає сума, розмір якої було узгоджено сторонами при укладенні договору /погодженні замовлення/, а тому позовна вимога про стягнення відсотків за користування кредитом у розмірі 4066,00 грн. не підлягає задоволенню. Статтею 625\~ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд приймає до уваги покликання представника позивачів про те, що в силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий ув`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу). Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі Ке 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 1,2 ст. 551 ЦК України). Згідно поданого представником позивачів розрахунку заборгованості за прострочення зобов`язання, така розрахована за період з 11.04.2024 року по 13.09.2024 року, розмір неустойки становить 689,48 грн., 3 % річних 789,33 грн.; інфляційне збільшення 1858,42 грн. Відповідачем не спростовано даний розрахунок сторони позивача, не надано свого розрахунку, та суд приймає такий як вірний та задовольняє позовні вимоги в цій частині. Відповідно до ч.2 ст.22\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ст.23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Крім того, п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, були сформульовані ВС у постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку інших осіб завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. Також в Постанові Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995, № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди") зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. При визначені розміру моральної шкоди суд враховує положення п 9 вищевказаної постанови Пленуму ВС України, відповідно до якої розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлено, що діями відповідача позивачам була заподіяна моральна шкода. Однак, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до переконання, що розмір такої позивачами завищений, а тому, із врахуванням обставин справи вважає, що достатнім та справедливим є стягнення моральної шкоди у розмірі по 3 000 грн. на кожного позивача. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Згідно ч.3 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається із змісту позовної заяви на виконання п.9 ч.3 ст. 175 ЦПК України вказано, що попередній розрахунок судових витрат складає 15000,00 грн. витрат на правничу допомогу. Однак, до матеріалів справи не подано опису та акта виконаних робіт, квитанції про оплату 15000 грн. витрат на правничу допомогу, як і не додано заяви про те, що такі докази будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, а тому відсутні підстави для стягнення витрат на оплату послуг адвоката. Позивачі звільнені від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відтак, із відповідача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2176,44 грн. /1211,40 за позовну вимогу немайнового характеру + 965,24 грн. за позовні вимоги майнового характеру пропорційно розміру задоволених позовних вимог/ на користь держави.

Outcome: partial