Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

05.11.2024 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що він та відповідачка [PERSON] із 10.09.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Млинівського районного суду Волинської області від 30.01.2024 року було розірвано. За час шлюбу у них із відповідачкою народилося троє спільних дітей сини [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Після припинення подружніх відносин вони зі [PERSON] домовилися, що старший син [PERSON] буде проживати разом із ним, а менші діти [PERSON] та [PERSON] разом зі своєю матір`ю. При цьому, у них виникла домовленість що порядку їх участі у вихованні та матеріальному утриманні кожного з дітей. Не дивлячись на це, [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з нього аліментів на усіх трьох дітей. Так, 29.05.2024 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області було видано судовий наказ в цивільній справі № 161/10146/24 на підставі якого із нього на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання їх спільних трьох дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначене призвело до стягнення аліментів на дитину, яка фактично проживає з ним. Дана обставина слугує для припинення стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , покладення такого обов`язку на відповідачку, а також зменшення їх розміру при здійсненні платежів по сплаті аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Враховуючи наведене, просить суд: припинити стягнення з нього на користь [PERSON] аліментів, призначених на підставі судового наказу, виданого 29.05.2024 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області в цивільній справі № 161/10146/24 в частині стягнення аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; змінити розмір аліментів, призначених на підставі вищевказаного судового наказу та стягувати з нього на користь [PERSON] , аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду з даним позовом та до досягнення дітьми повноліття; стягувати зі [PERSON] на свою користь аліменти на утримання малолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати звернення до суду з даним позовом та до досягнення дитиною повноліття; стягнути зі [PERSON] на свою користь судові витрати по справі з яких: 2422,40 грн. судовий збір та 6000 грн. витрати на правничу допомогу. 09.12.2024 року від відповідачки [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання зазначає, що 05.06.2023 року відбувся факт вчинення позивачем домашнього насильства відносно їх сина [PERSON] , [INFO] , що свідчить про неналежне виконання позивачем своїх батьківських обов`язків та спростовує факт перебування сина [PERSON] на утриманні батька. Наявні у справі докази не підтверджують факту проживання [PERSON] разом із [PERSON] . У свою чергу, у позивача наявна чотирьох місячна заборгованість по сплаті аліментів, які стягуються з нього на підставі судового наказу, виданого в цивільній справі № 161/10146/24, що також свідчить про неналежне виконання ним батьківських обов`язків відносно своїх дітей. Враховуючи наведене, а також те, що [PERSON] не обґрунтовано розмір витрат на правничу допомогу, в задоволені позову просить відмовити повністю (а.с. 39-44). В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені у позовній заяві, просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник позивача підтримав позицію свого довірителя та додатково зазначив, що неповнолітній [PERSON] , який постійно проживає із [PERSON] , здоровий та будь-яких особливих потреб немає. Місце працевлаштування відповідачки їм не відоме. Остання, окрім трьох спільних із відповідачем дітей, також має ще одну дитину від іншого шлюбу. Позов підтримує повністю. Представник відповідачки в судовому засіданні заперечував щодо задоволення заявлених позовних вимог посилаючись на обставини, що викладені у відзиві на позовну заяву. Також представник відповідачки пояснив суду, що малолітній [PERSON] , [INFO] здебільшого проживає у його довірительки. Відповідачка у 2024 році народила ще одну дитину від іншого шлюбу та у зв`язку з цим отримує соціальну допомогу, що є її єдиним доходом. У позові просив відмовити повністю. Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 10.09.2010 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, який рішення Млинівського районного суду Волинської області від 30.01.2024 року в цивільній справі № 566/1205/23 було розірвано (а.с. 5-6). За час шлюбу в сторін народилося троє спільних дітей сини [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] (а.с. 7-9). 29.05.2024 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області в цивільній справі № 161/10146/24 було видано судовий наказ про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх трьох спільних дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 28.05.2024 року та до досягнення дітьми повноліття (а.с. 10). У своєму позові позивач [PERSON] зазначає, що малолітній [PERSON] , [INFO] фактично проживає разом з ним, перебуває на його утримання, а тому жодних правових підстав для стягнення з нього на користь відповідачки аліментів на утримання останнього не існує. Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Як вбачається із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 686, виданої 01.10.2024 року Ярославицькою сільською радою Дубенського р-ну Рівненської обл., позивач [PERSON] та малолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за однією адресою у с. Ярославичі Дубенського р-ну Рівненської обл. Відповідачка за місцем знаходження даного об`єкту нерухомого майна не зареєстрована (а.с. 13). Згідно з витягом з реєстру територіальної громади № 2024/005960974 від 22.05.2024 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Із довідки № 01-25/122, виданої 08.10.2024 року Ярославицькою сільською радою Дубенського р-ну Рівненської обл. вбачається, що малолітній [PERSON] навчається у 8-му класі Ярославського ліцею (а.с. 14), тобто у населеному пункті, де зареєстроване місце проживання останнього та його батька позивача у справі. Як вбачається із довідки Ярославицької сільської ради Дубенського р-ну Рівненської обл. № 713 від 21.10.2024 року, [PERSON] , 2011 р.н., зареєстрований та проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні (а.с. 15). Наведене достовірно свідчить про те, що на дату звернення з даним позовом малолітній [PERSON] , [INFO] , постійно проживає разом із позивачем [PERSON] за однією адресою. Стороною відповідача в ході розгляду справи не було надано жодних доказів, які б спростовували вищенаведені обставини. Так, заперечуючи щодо під ставності заявлених позовних вимог, представником позивача було долучено до матеріалів справи постанову Млинівського районного суду Волинської області від 05.07.2023 року в справі про адміністративне правопорушення № 566/557/23, однак така лише додатково може свідчити щодо проживання [PERSON] та його батька [PERSON] за однією адресою, адже позивача даним судовим рішенням було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення щодо свого сина домашнього насильства, яке відбулося саме за місцем їх проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 57-59). \~ \~ \~ \~Частиною 2 ст. 18 СК України визначено способи захисту сімейних прав та інтересів, з-поміж яких є, зокрема, припинення правовідношення, а також його анулювання. З огляду на наведене та з урахуванням предмета даного спору в частині припинення стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання сина, однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04.09.2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого аліменти, за своєю суттю, є коштами, які спрямовані на забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Відповідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Враховуючи обставини, встановлені судом у ході розгляду справи та зважаючи на наведені вище норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про припинення стягнення аліментів у повній мірі, а тому приходить до висновку про задоволення позову в даній частині. У свою чергу, правовим наслідком задоволення вищевказаної вимоги є те, що розмір аліментів, визначений судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.05.2024 року в цивільній справі № 161/10146/24 буде продовжувати становити 1/2 частину з усіх видів заробітку (доходу) позивача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, однак такі стягуватимуться уже на двох дітей малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з цим, позивач ставить питання про зміну розміру аліментів, які стягуються з нього на підставі вищевказаного судового рішення. Статтею 141 СК України передбачено рівність прав та обов`язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У ч. 2 ст. 182 СК України зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства, стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3, розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Із вказаного слідує, що СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, платник аліментів вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у випадку, зокрема, погіршення його матеріального стану. Як було встановлено судом, малолітній [PERSON] , [INFO] , зокрема, на дату звернення до суду з даним позовом, проживає разом зі своїм батьком позивачем [PERSON] , та перебуває на його повному утриманні. Вищевказана обставина свідчить про погіршення матеріального стану позивача, в порівнянні із періодом, в який видавався судовий наказ в цивільній справі № 161/10146/24, оскільки при сплаті аліментів на утримання двох дітей в розмірі 1/2 частини свого заробітку, останній також змушений утримувати третю дитину. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості (принцип 6). За таких обставин, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, встановлений судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.05.2024 року в цивільній справі № 161/10146/24, підлягає зменшенню до 1/3 частини від заробітку (доходу) [PERSON] , та такий повинен стягуватися на двох його дітей, які проживають разом із відповідачкою на [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Такий розмір стягуваних аліментів буде відповідати принципам розумності та справедливості. Як слідує з роз`яснень Пленуму Верховного суду України 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів (п. 23) відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Таким чином, аліменти у зміненому розмірі підлягають стягненню з моменту набранням даним рішенням законної сили, а не з дати звернення позивача до суду з даним позовом. Тобто, вимога позивача про стягнення аліментів у зменшеному розмірі з дати звернення до суду з даним позовом задоволенню не підлягає. Суд зауважує, що у відповідності до ч. 4 ст. 273 ЦПК України зміна обставин, що впливала на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, може бути підставою для зміни, зокрема, строків таких платежів шляхом пред`явлення нового позову. Наведене свідчить про ту обставину, що факт проживання малолітнього [PERSON] разом із позивачем у період, за який останній сплачував на утримання цієї ж дитини аліменти на користь [PERSON] , може бути предметом розгляду окремого спору щодо зміни строків сплати ним відповідного роду аліментів, звільнення від заборгованості по їх сплаті або ж стягнення фактично сплачених на користь відповідачки аліментів, у зв`язку з відсутністю для цього правової підстави, однак не може слугувати підставою для стягнення аліментів у зменшеному розмірі за минулий період. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів підлягають до частково задоволення. Позивач також ставить питання про стягнення з відповідачки на свою користь аліментів на малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який, як було встановлено судом, проживає разом з ним. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, що відповідає приписам ч. 3 ст. 181 СК України. Судом встановлено, що [PERSON] є здоровою, працездатною, на обліку у лікарів не перебуває, розмір її середньомісячного заробітку суду не відомий. На утриманні останньої перебуває її двоє спільних із позивачем дітей. Представник відповідача в судовому засіданні повідомив про наявність на утриманні своєї довірительки малолітньої дитини (2024 р.н.) від іншого шлюбу, що стороною позивача не заперечувалося. Малолітній [PERSON] , [INFO] , є здоровим, на обліку в лікарів не перебуває, самостійних доходів не має. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та малолітньої дитини, реальну спроможність відповідачки сплачувати аліменти на її утримання. Частиною 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2024 рік» визначено прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, який з 1 січня: для дітей віком до 6 років становить 3196 гривень. Виходячи з вищенаведеного, засад розумності та справедливості, суд вважає, що [PERSON] частково довів обґрунтованість своїх вимог щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини, а тому суд вважає, що аліменти, які повинні стягуватися із відповідачки на його користь на утримання сина [PERSON] , [INFO] , повинні становити в розмірі 1/6 частку всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно та до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає зазначений розмір аліментів достатнім та справедливим. На переконання суду, стороною позивача не доведено об`єктивну можливість сплати відповідачкою аліментів на утримання сина [PERSON] у визначеному в позові розмірі. У свою чергу, доводи сторони відповідача про неналежне виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків не має жодного правового значення для розгляду даного спору, не входить до предмету доказування у даній категорії справ та в жодній мірі не спростовує того факту, що [PERSON] проживає разом із позивачем. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про припинення стягнення аліментів, зменшення розміру стягуваних аліментів та стягнення аліментів на дитину підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами за наслідками розгляду даної справи, суд приходить до такого. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На виконання вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України позивачем до позову додано виключно квитанцію до прибуткового касового ордера 3 10 від 25.10.2024 року, зі змісту якої слідує, що [PERSON] сплатив адвокату Новосаду В.О. 6000 грн. на підставі Договору № б/н від 21.10.2024 року у справі про припинення стягнення аліментів, зменшення розміру стягуваних аліментів та стягнення аліментів (а.с. 22). Насамперед суд зауважує, що орієнтовний розрахунок судових витрат, поданий на виконання вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України такий не слугує доказом, який подається стороною на підтвердження обґрунтованості вимог про стягнення витрат на правничу допомогу (а.с. 31-33). Відповідно до ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Як слідує з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.10.2018 року в справі № 569/17904/17, - на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Крім того, у своїй постанові від 13.12.2018 року у справі № 816/2096/17 Верховний Суд прийшов до висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Із наведеного вище слідує, що сторона, яка заявляє вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язана надати відповідні докази, які у причинно-наслідковому зв`язку підтверджують затрачений час на правову допомогу, надану в справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та фактичну передачу виконаних адвокатом робіт, які, зокрема, можуть міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, Велика Палата ВС у постанові від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) виснувала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Разом з тим, у встановлений цивільно-процесуальним законодавством строк стороною позивача не було надано акту приймання-передачі наданих послуг правового характеру, або ж договору про надання правничої допомоги, в якому зазначалося про фіксовану вартість таких послуг, що позбавляє суд можливості надати оцінку їх обсягу, затраченому часу та вартості кожної окремої процесуальної дії, які вчинялися на виконання домовленостей та саме у рамках даного судового провадження. З огляду на наведене, будь-які правові підстави для компенсації понесених позивачем витрат на правничу допомогу за рахунок відповідача відсутні. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Крім того, згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З наведеного слідує, що з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути 2422,40 грн. судового збору, сплаченого ним за позовні вимоги про припинення стягнення аліментів та зменшення розміру стягуваних аліментів (а.с. 4а, 4б). Крім того, [PERSON] звільнений від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», а тому зі [PERSON] слід також стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial