Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання посилаючись на те, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом з матір`ю. На даний час, син є студентом Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця. На денній формі навчання [PERSON] , [INFO] позбавлений можливості працювати, єдиним власником джерелом його доходів є стипендія, яка відповідно до Довідки про Доходи від 05.08.2024 року складає 1180 грн. на місяць. Відповідач жодним чином не допомагає матеріально сину. Позивач вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти та просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] , в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) починаючи від дня подання позову до виповнення ним 23 років - 02 вересня 2026 року. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 28.08.2024 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. 19.09.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, який долучений до матеріалів справи. З відзиву вбачається, що він є військовослужбовцем, часто перебував у службових відрядженнях. Фактично сторони припинили проживати разом з квітня 2024 року, коли позивачка попросила відповідача проживати окремо. Весь час він надав матеріальну допомогу [PERSON] , у тому числі, здійснював грошові перекази на рахунок останньої, що підтверджується роздруківками з карткового рахунку відповідача. Їх син [PERSON] до подання матір`ю позову до суду користувався грошовими коштами, які знаходяться на картковому рахунку батька, на власні потреби. У січні, квітні 2023 року відповідач особисто сплачував за ремонт мотоцикла сина, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. У 2023-2024 роках надавав матеріальну допомогу на навчання та у 2024 році сплачував за уроки сина у розмірі 2800 грн.; сплачував за заняття сина у тренажерному залі. Також, відповідач повністю оплачував комунальні послуги за квартиру, в якій на теперішній час проживає позивачка, та квартиру сина, власником якої він є. Позивачка у позовній заяві не зазначила, що вона також має можливість надавати матеріальну допомогу синові, оскільки є військовослужбовцем та отримує грошове забезпечення значно більше середньої заробітної плати по м. Києву. Позивачкою не надано доказів, що повнолітній син потребує матеріальної допомоги у зв`язку з продовженням навчання. [PERSON] є студентом факультету підготовки лікарів для Збройних Сил України Національного медичного університету імені О. О. Богомольця. Денна форма навчання, бюджет. [PERSON] з березня 2024 року отримує стипендію, отже має власний дохід. Інших доказів позивачем не надано. Також звертає увагу, що він придбав синові однокімнатну квартиру у Києві, власником якої є останній, отже [PERSON] не несе витрат на проживання, зокрема, оренду житла, та проїзд до місця навчання. Позивачем не надано доказів, що повнолітній син [PERSON] проживає разом саме з матір`ю. Позивач на теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Повнолітній син [PERSON] , [INFO] , на утримання якого позивач просить стягнути аліменти, має власне житло, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] . З наведеного вбачається, що син проживає окремо від матері. Таким чином, відповідач вважає, що його син [PERSON] має право сам звернутися до суду із позовом про стягнення аліментів на навчання. Відповідач не заперечує проти надання матеріальної допомоги саме синові, який продовжує навчання, та перераховувати аліменти на його власний рахунок. Тому, [PERSON] не вбачає підстав стягувати з нього саме на користь відповідачки аліменти на повнолітнього сина [PERSON] , оскільки син має право самостійно звернутися із позовом про стягнення на його користь аліментів у зв`язку з продовженням навчання. 08.10.2024 року до суду надійшли заперечення на відзив, які долучені до матеріалів справи. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав викладених в позові. Відповідач та його представник в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, однак зазначив що погоджується сплачувати аліменти саме синові на його власний рахунок. Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, прийшов до наступного висновку. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] одружились 01 лютого 2003 року, шлюб зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Глобинського районного управління юстиції, про що зроблений відповідний актовий запис №7 та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі у сторін народилася спільна дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . З пояснень сторін встановлено, що сторони проживають окремо. Повнолітній спільний син [PERSON] , [INFO] та [PERSON] разом зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , та проживають разом за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки № 247 від 27.09.2024 року, виданої ОСББ «Радунська 30» та інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання. Доказів протилежного відповідачем до суду не надано. Згідно наданої довідки від 05.08.2024 року №120/36-183, [PERSON] є студентом 4 курсу Військового факультету НМУ імені О.О. Богомольця, форма навчання - денна, розмір отриманої стипендії складає розмір 1180 грн. на місяць, загальна сума отриманої стипендії 5900,00 грн. в період з 01.2024 - 06.2024 року. Термін закінчення університету 2027 рік. За нормою ст.198 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Відповідно до ст.199 Сімейного кодексу України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Як роз`яснено у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але не меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Саме такий правий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року справа № 346/103/17-ц. Згідно з ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. (ч.2 ст.200 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 201 Сімейного кодексу України, застосування норм цього Кодексу до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів на утримання [PERSON] , суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, та враховує наступні обставини, що син проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, навчається у вищому навчальному закладі на 4 курсі денної форми навчання, не працює, відповідно до вимог сімейного законодавства повнолітня дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку батьків. Відповідач є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було, тому в сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої дитини на період навчання суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Отже, з викладеного вбачається, що повнолітній син [PERSON] продовжує навчатися та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а його батько має можливість надавати допомогу. Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1та 2 статті 13 ЦПК України передбачено,що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України,цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків,передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У статті 76 ЦПК України зазначено,що доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими,речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази,які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судне бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування,не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази,на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатні миє докази,які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та,що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Суд вважає, що позивачка [PERSON] довела належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, можливість відповідача виплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання повнолітнього сина у розмірі розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для особи відповідного віку, починаючи з 13.08.2024 року та проводити протягом навчання, але не більше як до досягнення [PERSON] 23 років. Крім того, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з [PERSON] в дохід держави 1211,20 грн., оскільки позивач звільнена від сплати судових витрат за подання позову про стягнення аліментів. На підставі викладеного та

Outcome: approved