Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-12 00:00:00

29.07.2024 ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» в особі директора Наваренка В.Г. звернулось до суду за допомогою засобів поштового листування із вказаною позовною заявою, за змістом якої просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № МТС-631094352 від 04.02.2019 в сумі 53 988,05 гривень. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 04.02.2019 між [PERSON] та AT «Альфа Банк» укладено кредитний договір №МТС-631094352. Відповідно до умов Кредитного договору Банк зобов`язувався надати позичальнику кредит у сумі 26 000,00 гривень строком на 18 місяців на споживчі потреби з відсотковою ставкою 25,00%. Договір кредитної лінії укладено з відповідачем у електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію». Так, банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі, перерахував на рахунок позичальника у безготівковий спосіб грошові кошти у сумі 26 000,00 гривень, натомість, боржник своїх зобов`язань не виконав, що призвело до порушення строків виконання зобов`язання та виникнення заборгованості. Станом на 23.02.2021 заборгованість за кредитним договором складає 53 988,05 гривень, а саме: тіло кредиту - 46 445,73 гривень та відсотки за користування кредитними коштами - 0,00 гривень. 23.02.2021 року у правовідносинах за вказаним кредитним договором здійснена заміна кредитора у зобов`язанні з AT «Альфа Банк» на ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» на підставі договору факторингу, відповідно, право вимоги до боржника відступлено на користь позивача. Вказана сума заборгованості є актуальною та відповідно до твердження позивача підлягає стягненню на його користь. На підставі наведеного, із посиланням на ст. 512, 514, 516 526, 627 ЦК України, положення Законів України «Про електронну комерцію», «Про електронні документи та електронний документообіг», неможливість позасудового врегулювання спору, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги у вказаній сумі та відповідно до наведеного розрахунку. Ухвалою судді від 20.08.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Згідно з ухвалою відповідачу визначено строк на подання відзиву та роз`яснено, що відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі його ненадання у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Виклик відповідача у справі постановлено здійснювати через розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України та засобами поштового зв`язку за останньою відомою адресою. 14.10.2024 судом постановлено ухвалу про витребування доказів (щодо перетину державного кордону України відповідачем та перебування на обліку як внутрішньо переміщеної особи). Представник позивача Євтодьєв А.О. в судове засідання не з`явився, за змістом клопотання, вх.№ від 18.11.2024, просить розглянути справу за його відсутності, позовну заяву підтримує, просить задовольнити, заперечень проти заочного порядку розгляду не має. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, викликався до суду завчасно за адресою останньої відомої реєстрації та шляхом розміщення оголошення на веб-сайті Судової влади України. 23.10.2024 до суду надійшли додаткові пояснення сторони позивача, із відповідними доказами на підтвердження позовних вимог. Разом з цим, суд не приймає дані письмові пояснення представника позивача, сформовані за допомогою системи «Електронний суд» 23.10.2024, враховуючи таке. Так, види заяв по суті справи чітко визначені нормою ч.2 ст.174 ЦПК України. Крім того, за приписами ч.2, 4, 5 ст.174 ЦПК України підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд може зобов`язати державний орган чи орган місцевого самоврядування подати відповідну заяву по суті справи (крім позовної заяви). Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне. Відповідних ухвал судом не постановлено. Крім того, за приписами ч.2, 4, 5, 6-8 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Також, ч.9 ст. 83 ЦПК України передбачено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Так, у додаткових поясненнях, поданих позивачем 23.10.2024, зазначено, що виявлено помилку у позовній заяві, без її опису та причин виникнення, обґрунтування, які об`єктивні причини зумовили цю помилку, зазначення та підтвердження неможливості подання додаткових доказів у вказаний строк (разом із поданням позовної заяви) з причин, що не залежали від сторони позивача, без відповідного клопотання про поновлення строку на подання доказів. Крім того, відсутні й докази відправлення стороні відповідача додаткових письмових доказів, долучених до письмових пояснень, не підтверджено, що сторона відповідача обізнана із цими доказами, що зумовило б право позивача не здійснювати їх надсилання, враховуючи норму ч.9 ст.83 ЦПК України. Зазначене обумовлює висновок суду про неможливість прийняття долучених доказів, відповідно, суд не бере їх до уваги при розгляді справи. Суд також наголошує, що інтереси позивача при поданні позову представляв адвокат, про що зазначено у позовній заяві, у зв`язку із обґрунтуванням понесених стороною позивача витрат на правничу допомогу, відповідно, адвокат як фахівець у юридичній площині обізнаний із наслідками несвоєчасного вчинення процесуальних дій, зокрема, подання доказів, правилами оформлення клопотань та необхідністю поновлення пропущеного процесуального строку в разі його пропуску (ст.120, 127 ЦПК України). Інших процесуальних дій у справі судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань, зустрічної позовної заяви у даній справі не подано. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заяв та клопотань до матеріалів справи відповідачем не надано, про причини своєї неявки [PERSON] суд не повідомив, заяв по суті справи (відзиву) не подав. За приписами ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Відповідно до ч.1 ст.279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи із наявними письмовими доказами на підтвердження вимог позивача, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку із таким. Судом встановлено, що 29.01.2019 до АТ «АЛЬФА-БАНК» [PERSON] звернувся із Офертою на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якої пропонує укласти відповідну угоду, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб у вказаній банківській установі. Згідно з умовами Оферти, тип кредиту - кредитування рахунку та встановлення відновлювальної кредитної лінії, сума ліміту - 200 000,00 гривень, процентна ставка - 26,00% річних, фіксована. Угода вважається укладеною та набуває чинності з моменту підписання банком акцепту пропозиції на укладання угоди та надання суми кредиту. До позовної заяви доданий паспорт споживчого кредиту та анкета-заява, зміст яких достеменно неможливо встановити внаслідок незадовільної якості виготовлених копій письмових доказів. У оферті дані клієнта зазначені як « [PERSON] », натомість у долученому паспорті громадянина України - « [PERSON] ». Судом досліджено копію паспорта громадянина України - відповідача [PERSON] , засвідчену провідним спеціалістом 29.01.2019. У справі відсутній акцепт банку зазначеної вище оферти, крім того, суд звертає увагу на тому, що у позовній заяві містяться розбіжності у сумі кредиту, процентній ставці у порівнянні із текстом оферти. Дата укладення договору 04.02.2019 не підтверджена, за відсутності акцепту суд не може встановити й власне факт укладення правочину. Позивачем не надані й докази відкриття платіжної картки на ім`я [PERSON] , встановлення кредитного ліміту та його використання відповідачем на споживчі (особисті) потреби, відповідно до мети кредитування, вказаної в оферті. Наявна у справі виписка свідчить про рух коштів по рахунку за період з 04.02.2019 по 08.04.2024 у зв`язку із укладеним договором №631094352, остання операція по рахунку - 19.02.2021, натомість у позовній заяві зазначено про укладення між АТ «Альфа Банк» та [PERSON] кредитного договору №МТС-631094352 04.02.2019, заборгованість за яким у цій справі просить стягнути позивач на його користь. Виписка сформована представником Сенс-Банку, докази правонаступництва первісного кредитора до справи не долучені. 22.02.2021 між АТ «Альфа Банк» та ТОВ «ФК Форт» укладено договір факторингу №1, відповідно до якого право вимоги клієнта вважається відступленим з моменту підписання цього договору (п.2.1, 2.3). Згідно з п. 5.1.4 фактор має право на наступне відступлення права вимоги третім особам. Перерахування ціни продажу підтверджено засвідченою копією платіжного доручення від 23.02.2021 №35. Акту прийому-передачі та реєстрів боржників до цього договору матеріали справи не містять. Відповідно до договору факторингу від 23.02.2021 №01-23-02/21, укладеного між ТОВ «ФК ФОРТ» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС», до ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» перейшло право грошової вимоги за низкою кредитних договорів. Згідно з п. 1.1. договору реєстр боржників - погоджена сторонами форма реєстру боржників з переліком їх особистих даних, розмірів грошових зобов`язань кожного з боржників, іншої інформації. Форма реєстру наведена в додатку 1-1 та 1-2 до цього договору. Згідно з п.2.3 договору право вимоги вважається відступленим Фактору з моменту підписання цього договору. В день підписання цього договору Сторони підписують Акт приймання-передачі Реєстру боржників, за формою, встановленою в додатку №2 до цього договору. Відповідний акт підписаний 22.02.2021, долучений до справи. Пунктом 4.1 договору визначено, до ціна права вимоги за цим договором становить 243 430 933,52 гривень. Фактор зобов`язаний передати в розпорядження Клієнту грошові кошти і сплатити Клієнтові Ціну Прав Вимоги в розмірі 14 235 001,00 гривень шляхом перерахування на вказаний у договорі рахунок, в дату підписання договору. Перерахування суми коштів підтверджено засвідченою копією платіжного доручення від 23.02.2021 №129. Разом з цим, згідно з положеннями п. 5.4.6 Договору фактор протягом 90 робочих днів з моменту підписання акту прийому-передачі основних договорів і документації до них, готує та направляє письмові повідомлення Боржникам про відступлення Фактору Права Вимоги за формою згідно Додатку №4 до цього Договору. Докази повідомлення у справі відсутні. Реєстр боржників із повними даними (відповідно до умов договору) до суду не наданий. Наявний у справі Додаток 1-1, за своєю сутністю є витягом, але, з урахуванням внесених змін (на першому аркуші - назва документа, на другому - дані боржника, на третьому - печатки юридичних осіб та підписи), не є цілісним документом, що унеможливлює його дослідження та висновок про допустимість. Згідно з актом приймання-передачі реєстру боржників від 23.02.2021, загальна кількість боржників становить 10 590. Згідно з наявним у справі розрахунком заборгованості за договором №631094352, станом на 22.02.2021 заборгованість відповідача за кредитним договором складає 53 988,05 гривень, складається з комісії РКО, неустойки (штрафу), простроченого тіла кредиту, відсотків, тіла кредиту, овердрафту (несанкціонована заборгованість). Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Загальні вимоги до доказів врегульовані ст.77-80 ЦПК України, а положеннями ч.1,6 ст.81 ЦПК України чітко врегульовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Слід наголосити, що відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з таких норм чинного законодавства. За загальним правилом ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених ч.2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд при розгляді справи застосовує правовий зміст норм, які регулюють загальні умови, строки виконання зобов`язань учасниками цивільних правовідносин, правові наслідки їх порушень, зокрема, ст. 509, 525-527, 599, 610, 611, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України. Крім того, на дані правовідносини, поширюються положення про договір (ст. 626-629, 631 ЦК України) та положення Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч.1 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами ч.1,2 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Главою 73 розділу І книги 5 ЦК України врегульовує положення, що стосуються договору факторингу. Так, згідно з ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За нормою ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.12.2019 у справі №524/5152/15-ц, провадження №61-8862сво18, дійшов висновку, що виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Крім того, умова договору про сплату комісії за користування кредитом є нікчемною. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому, за нормою ч.1 ст.1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.2 ст.1056-1 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Проте, судом встановлено, що належних та достовірних доказів ані видачі кредитних коштів у спосіб встановлення кредитного ліміту на рахунок позичальника, ані укладення кредитного договору 04.02.2019 між [PERSON] та AT «Альфа Банк» №МТС-631094352 на суму 26 000 гривень, ані відступлення права грошової вимоги до [PERSON] до ТОВ «ФК Форт», як і від ТОВ «ФК Форт» до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» суду не надано, зокрема, за відсутності акцепту, із врахуванням неналежного підтвердження включення відповідача, як позичальника за кредитним договором, до реєстрів боржників до обох договорі факторингу. Ч.1 ст.229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З урахуванням наведеного, оскільки факт укладення кредитного договору, належне виконання зобов`язань первісним кредитором, а також відступлення прав вимоги на користь ТОВ «ФК Форт» та позивача у цій справі не доведено, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. За приписами ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За змістом ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Тому, враховуючи висновки суду, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду у сумі 3 028,00 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу у сумі 7 100,00 гривень залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed