Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-09 00:00:00

07.12.2023 [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним договір дарування 33/100 ідеальних часток житлового будинку від 23.05.2023, який розташований за адресою: [ADDRESS] та посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Богатирчуком А.М., р. № 3087. Короткий викладів доводів позивача, заперечень відповідача На обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказала, що на початку травня 2023 її син - [PERSON] запропонував їй свої послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням, утриманням будинку в належному стані. За дані послуги він попросив переписати (відписати) йому належну їй частину житлового будинку [ADDRESS] . На цю пропозицію відповідача вона погодилась та 23.05.2023 був укладений договір дарування 33/100 ідеальних частин житлового будинку, бо її запевняв відповідач, що це договір довічного утримання, та вона зможе спокійно і надалі проживати у даному будинку. Перші два місяці відповідач сумлінно виконував обіцянку забезпечення позивачку продуктами та іншим. Але на початку липня 2023 відповідач почав її виганяти з будинку, погрожувати фізичною розправою. На час укладання договору дарування квартири, який вона вважала договором довічного утримання, вона переживала скрутні, часи через постійну нестачу грошових коштів. Скориставшись цим фактором, відповідач ввів її в оману, яка полягає у тому, що даний житловий будинок навіть після укладання будь-якого договору буде належати їй. Перед тим як підписати цей договір вона хотіла з ним ознайомитись, бо виявила написання у договорі самої назви дарування, але відповідач її запевнив, що на даний час цей договір довічного утримання та договір дарування - одне і те саме, що у зв`язку із воєнним станом в Україні, все те, що існувало в договорі довічного утримання існує у договорі дарування. У листопаді 2023 року вона отримала копію договору дарування 33/100 ідеальних часток житлового будинку від 23.05.2023. Ознайомившись з даним договором, виявилось, що вона фактично подарувала йому своє житло. Вона помилилась щодо правової природи правочину. Насправді вона хотіла укласти договір довічного утримання, адже договір дарування квартири є вкрай невигідним правочин для неї, оскільки на даний час у неї немає іншого житла. Подарувавши оманливим шляхом житловий будинок [ADDRESS] відповідачу вона фактично позбавлена власного житла. Відповідач постійно наголошує, що має намір продати даний будинок, адже йому терміново необхідні грошові кошти. Іншого житла, де вона зможе проживати у немає. Враховуючи той факт, що відповідач шляхом обману змусив її підписати договір дарування, хоча за попередньою їх згодою вона мала би укласти договір довічного утримання, таким чином укладений договір дарування 33/100 ідеальних часток житлового будинку між нею та відповідачем, який посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Богатирчуком А.М., має бути визнаним недійсним. Даний договір дарування не відповідає її внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. У відзиві на позовну заяву представник відповідача адвокат Качковська М.О. просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Заперечення проти позову обґрунтувала тим, що твердження позивачки, що вона уклала договір дарування частини житлового будинку від 23.05.2023 року під впливом помилки, оскільки вважала, що укладала договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде за нею доглядати не відповідає дійсності. Позивачка сама ініціювала дарування частини будинку, а відповідач погодився прийняти від матері в дар нерухомість, при цьому завжди підтримував з матір`ю добрі стосунки. Про укладення договору довічного утримання мови не йшло, оскільки відповідач і так завжди допомагав матері на її прохання. Відносини між сторонами зіпсувалися, коли позивачка почала проживати в подарованому будинку з новим чоловіком, після чого в сім`ї почали виникати часті сварки та конфлікти на ґрунті неприязних стосунків, які склалися між співмешканцем та відповідачем. Відповідач на той час не заперечував проти проживання матері в подарованому будинку, однак без співмешканця. Саме тому позивачка змінила свою думку та вирішила таким чином забрати свій дарунок. Як вбачається із п. 4.3 оспорюваного договору сторони підтвердили, що укладення цього договору не пов`язане із виконанням обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому. Під час укладення договору дарування нотаріусом було роз`яснено сторонам суть укладеного договору та правові наслідки його укладення. Щодо посилання позивачки на той факт, що вона помилилась в природі договору, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, то слід виходити з того, що правова природа дарування є зрозумілою та не потребує додаткових знань у галузі права. Позивач не є безграмотною та завжди уважно ставилась до документів. При цьому, виходячи зі змісту позовної заяви, позивач прекрасно розуміє відмінність договору дарування від договору довічного утримання. Позивачка не навела доказів наявності обставин, передбачених ст. 229 ЦК України. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі Ухвалою від 26.12.2023 суд відкрив загальне позовне провадження у справі, до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог залучив приватного нотаріуса Бердичівського районного нотаріального округу Богатирчука Анатолія Миколайовича. Протокольною ухвалою від 18.04.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивачка у судові засідання не прибувала, у адресованій до суду заяви просила справу слухати за її відсутності, підтримала позов. Відповідач та його представник адвокат Качковська М.О. просили у задоволенні позову відмовити за безпідставності позовних вимог. Відповідач пояснив, що при посвідченні договору нотаріус роз`яснював матері, що це договір дарування. Гроші за оформлення договору сплачувала мати. Він тоді жив у гуртожитку. Він просив, щоб із житла з`їхав співмешканець матері, оскільки виникали конфлікти, на що мати заперечила та в подальшому вони обоє залишили житло, оскільки працюють за межами міста. Суд, з метою дотримання розумних строків розгляду цієї справи, завершив судовий розгляд без допиту в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки на неодноразові виклики їх у судові засідання, останні не прибували, конверти із судовими повістками поверталися до суду із відміткою пошти «адресат відсутній». Суд також зобов`язав позивачку забезпечити з`явлення до суду її свідків, проте вимога суду позивачкою проігнорована. Фактичні обставини, встановлені судом Суд встановив, що 23 травня 2023 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований) був укладений договір дарування, за яким [PERSON] передала в дар [PERSON] 33/100 ідеальних часток житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Цей договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Богатирчуком А.М. та зареєстрований в реєстрі № 3087 (а.с. 10,11). [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 20). Свідок [PERSON] пояснила, що позивачка її невістка. Вона знає, що [PERSON] зібрала дітей та сказала, що хоче [PERSON] подарувати свій будинок. Коли у [PERSON] з`явився чоловік, то стали виникати конфлікти з дітьми. [PERSON] та діти не спілкуються. Свідок [PERSON] , дочка позивачки пояснила, що мати стала спілкуватися із [PERSON] , який був раніше судимий за афери із квартирами. Мати їм як дітям пропонувала комусь подарувати житло. Погодився на дарунок [PERSON] . Вони після цього пішли до нотаріуса та там оформили договір. А потім почалися проблеми. [PERSON] був проти, щоб чоловік матері жив у житлі. Той не працював та жив за пенсію матері. Такого, що брат має утримувати матір за отримання у власність будинку не було домовленості. Свідок [PERSON] пояснила, що відповідач її хлопець. Вона знає, що мати [PERSON] вирішила подарувати йому будинок. На той час [PERSON] у будинку не жив. Коли пересилився в будинок, то стали виникати конфлікти у [PERSON] із співмешканцем матері. Потім прибули працівники поліції та ті відібрали розписку, що вони залишать житло. У кінці грудня 2023 року мати [PERSON] та її співмешканець виїхали з будинку. Свідок [PERSON] , сусідка сторін, пояснила, що влітку минулого року вона побачила, як син позивачки став замінювати замки у вихідних дверях їх частки будинку, а [PERSON] плакала. Зі слів позивачки вона знає, що та подарувала синові [PERSON] належну їй частку будинку, проте син став виганяти із дому, та що [PERSON] не думала, що так вийде. Причиною того, що виганяв із будинку стало те, що у [PERSON] з`явився новий чоловік, хоч лише нещодавно помер батько [PERSON] . Потім [PERSON] хтось сказав, що потрібно було укладати договір довічного утримання. Норми права застосовані судом, релевантна судова практика Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину). Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності; б) правових наслідків його вчинення. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (частина друга статті 717 ЦК України). Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому (стаття 718 ЦК України) Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) вказано, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Висновки суду Дослідивши докази та з`ясувавши обставини справи, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову, із таких підстав. Позивачка не довела доказами, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялася стосовно правової природи укладеного правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсними, оскільки, укладаючи договір дарування частки будинку своєму синові, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Доказів, що між сторонами існувала домовленість, що відповідач буде надавати утримання позивачці, замість отриманого у власність будинку, матеріали справи не містять. До укладення договорів нотаріусом позивачку було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваного договору. Так, відповідно до п. 4.2 договору дарування сторони підтвердили, що зазначений договір не носить характеру уявного та удаваного правочину; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, обумовлених в ньому; дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. У п. 4.12 договору дарування сторони ствердили, що в ньому зафіксовані всі істотні умови, договір прочитаний ними, кожним окремо, що кожному окремо нотаріусом роз`яснено їх права та обов`язки, правові наслідки договору та, що цей договір містить весь обсяг домовленостей між ними, у них відсутні заперечення щодо кожної з умов правочину, його правові наслідки для кожної зі сторін однаково зрозумілі та відповідають їх дійсним намірам, про що свідчать їх підписи на вказаному правочині. Суд зазначає, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. З огляду на встановлені обставини, суд також зазначає, що неприязні стосунки позивачки з відповідачем на сьогодні не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення позивачкою правочину у травні 2023 року. Лише посилання позивачки на те, що спірний будинок є єдиним її житлом, без доведення належними, допустими та достатніми доказами помилки під час укладення договору, не є підставою для задоволення позову. За таких обставин, у задоволенні позову суд відмовляє через його необґрунтованість. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову суд відмовив, судові витрати позивачки не компенсуються. Про судові витрати відповідач не заявляв.

Outcome: dismissed