Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути із [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики №\~2 від 28 травня 2020 року в розмірі 15350 доларів США, пеню в розмірі 2916 грн. 20 коп. та 3\~% річних у розмірі 8,83\~доларів США. В обґрунтування позову зазначав, що 28 травня 2020 року між ним, [PERSON] (далі Позикодавець), та відповідачем [PERSON] (далі Позичальник) був укладений договір позики №\~2, за умовами якого він передав [PERSON] у позику грошові кошти в розмірі 15350 доларів США строком на 365 календарних днів. На підтвердження укладення сторонами цього договору позики та його умов 28 травня 2020 року [PERSON] написав розписку, згідно із якою він отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 15350 доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути йому не пізніше 01 червня 2021 року. Однак, користуючись його (позивача) довірою, за закінченням вказаного у розписці строку та по даний час [PERSON] своїх боргових зобов`язань перед ним не виконав, отриману ним у борг зазначену суму грошових коштів йому не повернув, його неодноразові вимоги щодо виконання взятих зобов`язань відповідач ігнорує. Також у п. 6.4 між сторонами погоджено, що за порушення строків повернення позики Позичальник сплачує штраф у розмірі 0,1\~% від суми позики за кожен день прострочення, що за період з 02 по 08 червня 2021 року становить 2916 грн. 20 коп. та відповідно до ст. 625 ЦК України за вказаний вище період з відповідача підлягає стягненню 3\~% річних, що становить 8,83 доларів США. Представник позивача [PERSON] адвокат Пашковський Д.В. у судовому засіданні позов підтримав, надав суду пояснення, аналогічні викладеному вище, просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги повністю, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] від виконання взятих на себе зобов`язань за договором позики №\~2 від 28 травня 2020 року та повернення [PERSON] отриманих у борг грошових коштів у розмірі 15350 доларів США ухиляється. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, правом подати відзив на позов він не скористався, його представник адвокат Василенко А.А. подала до суду письмові пояснення, у яких заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що у своїй позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики №\~2 від 28 травня 2020 року. Однак правовідносини, які виникли між сторонами за вказаним договором, не відповідають дійсним стосункам між сторонами, оскільки підписаний [PERSON] на вимогу [PERSON] договір позики №\~2 не відповідає змісту правових відносин, які фактично склались між ними, та має ознаки удаваного правочину. Наразі визнання цього договору позики №\~2 удаваним правочином є предметом судового розгляду справи №\~757/55145/23-ц, яка розглядається Подільським районним судом міста Києва. Таким чином, вважає, що існують суттєві обставини, які мають бути досліджені у межах справи №\~757/55145/23-ц та унеможливлюють прийняття рішення з оцінкою наявних доказів та обставин у даній справі. Адже дослідження доказів та вирішення спору у межах вказаної справи №\~757/55145/23-ц встановить абсолютну відсутність у позивача будь-якого порушеного права чи законного інтересу, що є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні цього позову. Просила суд у задоволенні позову відмовити. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріалах справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Суд встановив, що 28 травня 2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики №\~2, за умовами цього договору [PERSON] надав [PERSON] у позику грошові кошти в розмірі 15350 доларів США строком на 365 календарних днів. На підтвердження укладення сторонами цього договору позики та його умов 28 травня 2020 року [PERSON] написав розписку, згідно із якою він отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 15350 доларів США, суму позики відповідач зобов`язувався повернути позивачу не пізніше 01 червня 2021 року. Однак, відповідач [PERSON] взятих на себе зобов`язань за зазначеним вище договором позики належним чином не виконав, отриману ним у борг суму грошових коштів у розмірі 15350 доларів США позивачу [PERSON] він не повернув. На неодноразові звернення [PERSON] до [PERSON] щодо повернення отриманої суми позики, відповідач не реагує, що змусило позивача звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, із договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 2 ст. 509 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення ст. ст. 207, 1046, 1047 ЦК України свідчить про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є письмовим документом, який боржник (позичальник) видає кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання ним від кредитора певної грошової суми або речей із зобов`язанням їх повернення у визначений цим документом строк. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18\~вересня 2013 року у справі №\~6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові позиції Верховний Суд України виклав у постановах від 11 листопада 2015 року у справі №\~6-1967цс15 та від 18 січня 2017 року у справі №\~6-2789цс16. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №\~464/3790/16-ц викладено правовий висновок та зазначено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У ч. 1 ст. 526 ЦК України закріплено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ч. ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У ч. 1 ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон України заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав не встановлює. За змістом ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця України гривня. Грошове зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення абз. 1 ч. 1 ст. 1046, абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більш того, цивільним законодавством на позичальника покладається обов`язок повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 зазначив, що реальним (від латинського res річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а)\~домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б)\~передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №\~464/3790/16-ц зазначила, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №\~723/304/16-ц вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено, що за умовами укладеного сторонами договору позики від 28 травня 2020 року відповідач [PERSON] отримав у борг від позивача [PERSON] грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 15350 доларів США, які зобов`язувався повернути останньому у визначений цим договором строк не пізніше 01 червня 2021 року, проте взятих на себе зобов`язань [PERSON] не виконав, грошові кошти у вказаній сумі позивачу [PERSON] він не повернув, що підтверджується наявним у позивача оригіналом написаної відповідачем [PERSON] розписки. За змістом ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Грошове зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення абз. 1 ч. 1 ст. 1046, абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більш того, цивільним законодавством на позичальника покладається обов`язок повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Враховуючи вище наведене і те, що відповідач [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики від 28 травня 2020 року, укладеним сторонами у формі розписки, не виконав, грошові кошти позивачу [PERSON] у визначений розпискою строк не повернув, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] суми боргу в розмірі 15350 доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню в цій частині. Вирішуючи питання в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача період з 02 по 08 червня 2021 року пені в розмірі 2916 грн. 20 коп. та 3\~% річних у розмірі 8,83 доларів США, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, законодавством встановлено, що штраф і пеня є різними видами неустойки (забезпеченням виконання зобов`язання) і один іншого заміняти не може, оскільки штраф обчислюється від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Судом встановлено, що за договором позики №\~2 від 28 травня 2020 року сторони встановили відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання повернення коштів, отриманих у позику у формі штрафу, вираженого у відсотках від суми зобов`язання за кожний день прострочення. Позивач звернувся до суду, між іншим, з вимогою про стягнення з відповідача суми пені в розмірі 2916 грн. 20 коп. Законодавець не встановлює можливості застосування штрафу до порушення виконання грошових зобов`язань, вираженого у відсотках від суми зобов`язання за кожний день прострочення. Таким чином, суд вважає, що сторони не домовились про розмір відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. Разом з тим, 11 березня 2020 року постановою №\~211 Кабінету Міністрів України Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України встановлено карантин. Крім того, п. 1 ст. 1 Закону України від 16 червня 2020 року №\~691-ІХ Про внесення змін до ГК України та ЦК України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, який набрав чинності 04 липня 2020\~року та яким внесено зміни до розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України та доповнено п. 15 такого змісту: У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Отже, вказаним Законом України від 16 червня 2020 року №\~691-ІХ скасовано цивільну відповідальність щодо сплати неустойки, штрафу, пені за прострочення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) на період дії карантину або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, тобто передбачено правило зворотної дії в часі положень цього Закону до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, щодо ненарахування штрафних санкцій під час дії карантину. У подальшому дію карантину, встановленого вказаною вище постановою, неодноразово продовжено на всій території України згідно із постановами Кабінету Міністрів України №\~392 від 20 травня 2020 року, №\~500 від 17 червня 2020 року, №\~641 від 22 липня 2020 року, №\~760 від 26 серпня 2020 року, №\~956 від 13 жовтня 2020 року, №\~1236 від 09 грудня 2020 року, №\~104 від 17 лютого 2021 року, №\~405 від 21 квітня 2021 року, №\~611 від 16 червня 2021 року, №\~855 від 11 серпня 2021 року, №\~981 від 22 вересня 2021 року, №\~1336 від 15 грудня 2021 року, №\~229\~від 23\~лютого 2022\~року, №\~630 від 27 травня 2022 року, №\~928 від 19 серпня 2022 року, №\~1423 від 23 грудня 2022 року, №\~383 від 25 квітня 2023 року, до 30 червня 2023 року. Карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, було відмінено з 24 години 00 хвилин. 30 червня 2023 року на всій території України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №\~651 Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача на користь позивача за період з 02 по 08 червня 2021 року пені в розмірі 2916 грн. 20 коп. та 3\~% річних у розмірі 8,83 доларів США. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню частково. Також відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4166 грн. пропоційно до задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial