Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позов обґрунтовує тим, що [PERSON] , [INFO] є його дружиною, яка відповідно до довідки № 94/2-05.21 від 08.04.2021 страждає на тяжкий психічний розлад з приводу чого отримує медичну допомогу у Волинській обласній психіатричній лікарні з 24.03.2020. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.09.2021 [PERSON] визнано недієздатною та над нею встановлено опіку, опікуном призначено [PERSON] . Під час розгляду справи, він дізнався, що 24.04.2020 його дружина подарувала належну їй квартиру, в якій вони мешкають, її сестрі [PERSON] . Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В. Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 184 від 30.07.2021 [PERSON] виявляла ознаки хронічного, стійкого психічного розладу у вигляді судинної деменції змішаного типу, внаслідок психічного стану [PERSON] позбавлена можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зазначив, що [PERSON] є особою похилого віку, після укладення договору дарування, вона продовжила проживати у квартирі, яка є її єдиним житлом, маючи в ній зареєстроване місце проживання, не вчиняла дій які могли б свідчити про її небажання користуватися спірною квартирою, а фактична передача квартир не відбулася. Вважає, що оспорюваний договір слід визнати недійсним, так як він укладався особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла ними керувати. Оскільки він є опікуном [PERSON] , то він і звертається до суду. Посилаючись на викладене, просив суд визнати недійним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В. Стягнути з відповідача понесені у справі судові витрати. Ухвалою судді від 03.08.2022 відкрито загальне позовне провадження у справі. Відзиву від відповідача у визначений ухвалою строк до суду не надходило. 12.12.2022 від позивача надійшла заява про зміну підстав позову. Заяву обґрунтовує тим, що [INFO] [PERSON] померла, у зв`язку з чим опіка над нею припинилася. На час смерті [PERSON] він перебував з нею у зареєстрованому шлюбі та був зареєстрований і проживав в квартирі, договір дарування на яку він просить визнати недійним. Крім того, він є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] за законом до складу якої повинна входити квартира [ADDRESS] , договір дарування на яку оскаржується ним в судовому порядку. Таким чином, є всі підстави вважати що договір дарування квартири порушує права та інтереси [PERSON] , а тому він має право звернутися з відповідним позовом до суду з інших підстав ніж опікун. Враховуючи наведене, позивач просить суд визнати недійним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В. Стягнути з відповідача понесені у справі судові витрати. Ухвалою суду від 12.12.2022 призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу. Провадження у справі на час її проведення зупинено. 08.02.2023 у зв`язку з надходженням клопотання експерта, ухвалою суду поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 21.08.2023 вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . 02.10.2023 ухвалою суду надіслано експертам Волинської філії судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України, ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.12.2022 про призначення у справі судово-психіатричної експертизи для виконання. Ухвалою суду від 21.03.2024 провадження у справі поновлено. 17.04.2024 за ухвалою суду залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 02.10.2024 закрито підготовче провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримав та просив задовольнити з наведених у позовній заяві підстав. Відповідач та її представник позовних вимог не визнали, просили суд відмовити у задоволенні позову, покликаючись на те, що оспорюваний договір дарування вчинений у відповідності з вимогами закону. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління охорони здоров`я Луцької міської ради покладалася на розсуд суду. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Веремчук С.В. та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялися належним чином. Клопотань про відкладення на адресу суду не надходило. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутності третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Веремчука С.В. та [PERSON] . Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, її представника допитаних у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , роз`яснення експерта [PERSON] , дослідивши надані суду докази на підтвердження обгрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке. Згідно частини першої статті\~15, частини першої статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Із копії договору дарування від 24.04.2020, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В., реєстраційний № 938 випливає, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради Волинської області 30.10.1997 № 276-р/48 належала квартира [ADDRESS] (а.с.13 Т.ІІ). Відповідно до вказаного вище договору дарування квартири, [PERSON] розпорядилася належним їй майном шляхом дарування квартири [ADDRESS] відповідачу [PERSON] . Згідно ст.717 ЦПК України договором дарування є передача або зобов`язання передати в майбутньому другій стороні безоплатно майно (дарунок) у власність. Рішенням Луцького мійськрайонного суду Волинської області від 29.09.2021, яке набрало законної сили 01.11.2021, [PERSON] визнано недієздатною, встановлено над нею опіку та призначено [PERSON] її опікуном (а.с. 10-11 Т.І). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] (а.с. 57 Т.І). Позивач [PERSON] звертаючись до суду з позовом зазначає, що його дружина [PERSON] на час укладення спірного договору дарування квартири не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а відтак її дійсного волевиявлення на відчуження квартири не було і такий договір порушує його права. Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] суду пояснили, що зі слів [PERSON] їм відомо про те, що його дружина [PERSON] страждала на психічні розлади. Свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою позивача [PERSON] , повідомила суду, що в 2018 році вона помітила зміни в поведінці [PERSON] , зокрема в її мові, яка не відповідала темі розмови, а в 2019 році вона перестала впізнавати людей, перестала користуватися туалетом, їла сирі та не приготовлені продукти. В 2020 році приїхала її сестра [PERSON] та забрала [PERSON] до себе на місяць, після чого привезла назад, саме в той час і був оформлений договір дарування квартири. Через проблеми зі здоров`ям [PERSON] , вона разом з [PERSON] та [PERSON] ходили в психіатричну лікарню, де було призначено лікування [PERSON] . Відповідач [PERSON] надала суду пояснення про те, що її сестра почала працювати з 18 років та після багатьох років роботи отримала та приватизувала квартиру. 30.10.1997 сестра вийшла заміж за [PERSON] , який зловживав спиртними напоями, ображав сестру, принижував її. У 2012 році сестра склала заповіт, яким заповіла свою квартиру племіннику [PERSON] . До осені 2019 року [PERSON] працювала прибиральницею, але після перенесеної застуди звільнилася. [PERSON] продовжував зловживати спиртними напоями. Коли [PERSON] проживала у неї то повідомила, що бажає подарувати свою квартиру. Організацією переоформлення та збором документів займався [PERSON] , за рекомендацією нотаріуса було прийнято рішення про оформлення договору дарування на неї, а не на сина [PERSON] 24.04.2020 поїхали всі разом до нотаріуса в м. Луцьк, де уклали договір дарування, у [PERSON] нотаріус перепитував чи вона розуміє, що відчужує свою квартиру, на що вона відповіла, що так. Допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що у [PERSON] були певні відхилення у поведінці, зокрема вона забувала імена людей, події, але була спокійною. [PERSON] зловживав спиртними напоями, міг ображати дружину, принижувати її через, що вона була стривоженою, постійно переживала. Під час розгляду справи про визнання [PERSON] недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна щодо неї 12.07.2021 проводилася судово-психіатрична експертиза, згідно з висновком якої у [PERSON] виявляються ознаки хронічного, стійкого психічного розладу у вигляді судинної деменції змішаного типу (а.с. 203-204). З метою визначення того чи усвідомлювала [PERSON] значення своїх дій та могла керувати ними під час укладення оспорюваного договору дарування квартири, у справі було призначено посмертну судову-психіатричну експертизу. Згідно із висновком посмертної судово-психіатричної експертизи № 79 від 04.03.2024 досліджені матеріали не містять достовірної інформації про присутність у [PERSON] проявів вираженого психічного дефекту протягом принаймні шести місяців до дня укладення оспорюваного правочину, що не дає підстави для формальної діагностики деменції саме на день 24.04.2024. На час укладення договору квартири, 24.04.2024 [PERSON] виявляла ознаки вираженого когнітивного зниження (до рівня деменції), внаслідок чого, вірогідно не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними (а.с. 198-201). Надаючи роз`яснення висновку судово-психіатричного експерта № 79 від 04.03.2024, лікар судово-психіатричний експерт [PERSON] суду повідомив, що медичних документів, з яких можна було б дійти висновку, що на момент укладення правочину [PERSON] страждала на психічні розлади не було. Психічне захворювання про яке йдеться у висновку експерта, а саме виражене когнітивне зниження (до рівня деменції) може коливатися в залежності від загального стану її здоров`я, коли людина може почуватися нормально. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу. Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до\~ст. 145 ЦПК України\~зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до\~ст. 212 ЦПК України. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідне обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме в момент укладення договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11.11.2019 у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.05.2019 у справі № 372/830/17-ц (провадження № 61-39444св18), від 22.05.2019 у справі № 234/9293/14-ц (провадження № 61-2968св19) та від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16-ц (провадження № 61-43716св18). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29.02.2012 у справі № 6-9цс12). Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України. Проведена у справі посмертна судово-психіатрична експертиза № 79 від 04.03.2024 чіткого та категоричного висновку про неможливість [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час підписання оспорюваного договору дарування не надала, а висновок експерта про «вірогідність» не може бути підставою для скасування зазначеного договору. Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, позивачем не доведено за допомогою належних та допустимих доказів ту обставину, що [PERSON] на момент укладення договору дарування квартири 24.04.2020 перебувала у стані, який не давав їй можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Щодо показань допитаних у судовому засіданні свідків, то суд враховує, що такі показання містять інформативний характер про життя подружжя [PERSON] та про те, що вони помічали у поведінці саме [PERSON] , однак в силу відсутності медичної освіти не могли достовірно встановити наявність в діях та поведінці [PERSON] ознак будь-якого психічного захворювання. Відтак, показання свідків, в яких жоден з них чітко не вказав, з якого часу та в якій мірі в [PERSON] спостерігалися розумові відхилення та чи здатні були вони вплинути на її свідомість у момент укладення оспорюваного правочину, не є переконливими доказами того, що остання в момент укладення договору дарування перебувала в стані, який не давав їй можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. \~ \~ \~ \~Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. \~ \~ \~ \~Крім того, у відповідності до ч.9 ст.158 ЦПК України, у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволені позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: dismissed