Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

Описова частина Стислий виклад позиції позивача Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки про поділ майна, набутого під час шлюбу та визнання права власності, посилаючись на те, що сторони з 14 липня 2007 року перебували у шлюбі, який рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 12 грудня 2018 року розірвано. У період шлюбу за спільні кошти сторони придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS] та трикімнатну квартиру [ADDRESS] , тому вказані квартири є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим позивач просив суд визнати вказану квартиру спільною сумісною власністю сторін, здійснити її поділ, визнавши за позивачем право власності на 2/3 частини та за відповідачкою 1/3 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] , відступивши від рівності часток подружжя, оскільки відповідачка намагалася приховати спільне майно, вивести його для стороннього погляду із режиму спільного майна подружжя, внаслідок чого позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Сповіщення сторін та заяви, клопотання у справі Позивач та його представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явились, але до суду від представника позивача надійшла заява, згідно якої просив суд про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, у разі неявки відповідачки у судове засідання не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачка про дату, час та місце судового засідання двічі поспіль повідомлялася належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення їй судової повістки та довідкою про доставку повідомлення у додаток «Viber», яке було направлено відповідачці на підставі поданої нею до суду заяви про отримання електронних повісток, однак у судове засідання повторно не з`явилася. Клопотання про розгляд справи за її відсутності, відзив на позов до суду не подала, про неможливість прибути у судове засідання суд не повідомила. Суд, враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Також, суд враховує правову позицію, висвітлену у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якої в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасникам справи перепонам для руху справи, є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції. Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Отже, відповідачка зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідачка надавала суду доказів неможливості прибути у вказані судові засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки поспіль відповідачки у судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для її неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідачки про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений\~ЦПК України. Виходячи із вищезазначеної практики ЄСПЛ, враховуючи зазначені обставини неявки відповідачки у судове засідання, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідачки, яка з 16 червня 2023 року, тобто з моменту прийняття судом позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі до ухвалення даного заочного рішення, жодного разу у судове засідання не прибула, станом розгляду справи не цікавилася, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, - знехтувала. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачку, яка не вчиняє дій щодо її участі у розгляді справи. Враховуючи вказані факти, згоду представника позивача на заочний розгляд справи, що викладена у його заяві, суд вважає за можливе, відповідно до частини 4\~статті 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до частини 2\~статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Мотивувальна частина Позиція суду Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із цивільного законодавства, пов`язані з розподілом майна подружжя, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися\~СК України\~та\~ЦК України. Фактичні обставини справи, встановлені судом Зі свідоцтва про шлюб вбачається, що 14 липня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області зареєстровано шлюб між [PERSON] (а. с. 8-9, 10) та [PERSON] (а. с. 12), про що було зроблено відповідний актовий запис за № 65 (а. с. 11). Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 12 грудня 2018 року шлюб між сторонами розірвано (а. с. 13-14). За час шлюбу сторони на підставі договору купівлі-продажу від 05 березня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Міцул О.В. та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за реєстраційним номером 1898097, придбали кв. [ADDRESS] (а. с. 15, 16, 17-21). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав № 323780926 від 23 лютого 2023 року право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано за [PERSON] , відповідачкою у справі, на підставі договору купівлі-продажу № 141 від 10 червня 2022 року (а. с. 28). Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав № 66525198 від 23 лютого 2023 року на підставі заяви [PERSON] , відповідачки у справі, договору купівлі-продажу від 05 березня 2009 року зареєстровано право власності на спірну квартиру за [PERSON] (а. с. 130, 131, 132-133). Згідно звіту про незалежну оцінку вартість квартири [ADDRESS] станом на 27 квітня 2023 року становила 197000,00 грн. (а. с. 33-51). Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 31 січня 2023 року визнано квартиру [ADDRESS] спільною власністю подружжя, набутою під час шлюбу, [PERSON] та [PERSON] та поділено між сторонами, визнано за\~\~ [PERSON] право спільної часткової власності на частину квартири\~\~ [ADDRESS] (а. с. 22-24, 25). 12 квітня 2023 року відповідачка [PERSON] надіслала [PERSON] , позивачу у справі вимогу про звільнення приміщення кв. [ADDRESS] та частини кв. [ADDRESS] та передати ключі від квартири в строк до 01 червня 2023 року (а. с. 26-27). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Відповідно до чинного законодавства загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об`єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. В силу статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення норм статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Водначас, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібний висновок про застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Право спільної сумісної власності не поділене на частки, тому усі співвласники мають однакове, рівне право володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень статті 63 СК України. Відповідно до вимог статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частиною третьою статті 70 СК України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 344/5539/17 (провадження № 61-12286св20) зазначено, що «статтею 70\~СК України\~передбачено два випадки, коли суд має право відступити від принципу рівності часток подружжя у праві спільної власності. По-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Аналізуючи наведені норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 373/185/21, у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17 (провадження № 61-252св17). Судом встановлено, що [PERSON] , позивач у справі, та [PERSON] , відповідачка у справі, перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2007 року, який за рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 12 грудня 2018 було розірвано. Предметом спору є квартира кв. [ADDRESS] , яка придбана у період шлюбу та зареєстрована на праві власності в цілому за [PERSON] , відповідачкою у справі, на підставі договору купівлі-продажу від 05 березня 2019 року та підлягає поділу між сторонами, оскільки є спільною сумісною власністю подружжя. При вирішенні даного спору, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що чинним законодавством встановлена презумпція рівності часток подружжя, підстави для відступу від якої потребують доведення. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Звертаючись до суду з позовом про поділ майна подружжя, позивач в обґрунтування відступу від засад рівності часток подружжя, посилався на те, що відповідачка намагалася приховати спільне майно. Однак, з огляду на досліджені у судовому засіданні докази, суд оцінює такі посилання позивача критично, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем та його представником до суду не надано. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна, позивачем не доведено. З урахуванням наведених вище норм матеріального закону та встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, як подружжя, оскільки була придбана під час шлюбу, тому підлягає поділу між [PERSON] , позивачем у справі, та [PERSON] , відповідачкою у справі, у рівних частках, оскільки позивачем не доведено підстав для відступу від засади рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя, тому відсутні умови, передбачені статтею 70 СК України. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 1 Протоколу 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено: кожна фізична або юридична особа має право мирно своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. На підставі викладеного, враховуючи вищенаведені встановлені судом обставини справи, беручи до уваги що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін та підлягає розподілу, суд вважає за необхідне поділити спільне майно подружжя у вигляді квартири [ADDRESS] , виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за сторонами право власності по частці спірної квартири, що відповідає положенням частини 1 статті 70 СК України. Аналізуючи зазначені норми права, з`ясувавши встановлені судом обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, докази, надані сторонами у справі, вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про поділ майна подружжя, набутого під час шлюбу та визнання права власності підлягають частковому задоволенню. Порядок розподілу судових витрат визначений статтею 141 ЦПК України. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, тому звільнений від сплати судових витрат на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому на підставі статті 141 ЦПК України, судовий збір у сумі 1940 грн. підлягає стягненню з відповідачки на користь держави. На підставі статей 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, статей 16, 328, 368, 372 ЦК України,

Outcome: partial