Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

Позивач Дніпровська міська рада звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення. В обгрунтування позову позивач зазначив, що у провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа № 205/3998/22 за заявою Дніпровської міської ради, заінтересована особа: Друга дніпровська державна нотаріальна контора про визнання спадщини відумерлою. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.10.2022 р. заяву Дніпровської міської ради задоволено. Визнано відумерлою спадщину, що складається із домоволодіння [ADDRESS] , що залишилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та передано її у власність територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. На підставі зазначеного рішення суду, Дніпровською міською радою було прийнято рішення від 17.01.2023 р. № 3-17/1 про прийняття в комунальну власність зазначеного нерухомого майна. Також у Державному реєстрі речових прав було зареєстровано право власності за територіальної громадою на зазначене домоволодіння, що підтверджується витягом № 337874011 від 04.07.2023 р. Крім того, у провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебувала не одна справа, в яких позивачем був [PERSON] до Дніпровської міської ради з вимогами щодо визнання права власності на домоволодіння [ADDRESS] за набувальною давністю. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.02.2014 р. у задоволенні позову [PERSON] до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.04.2014 р. апеляційну скаргу відхилено, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.02.2014 р. залишено без змін. У подальшому [PERSON] повторно звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з таким же позовом. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2014 р. у справі № 205/8742/14-ц провадження у справі закрито. Також, у провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебувала справа № 205/6946/20 за позовною заявою [PERSON] до Дніпровської міської ради про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.06.2022 р. у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено у повному обсязі. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.03.2023 р. апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.06.2023 р. залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 08.05.2023 р. відмовлено [PERSON] у відкритті касаційного провадження. Отже, спірне домоволодіння належить територіальної громаді міста на праві комунальної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 337874011 від 04.07.2023 р. З припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідачі у кожній справі наголошували та підтверджували показаннями свідків, що проживають в спірному домоволодінні, сплачуючи комунальні послуги. Оскільки у відповідачів відсутнє право власності на спірне домоволодіння та відсутні законні підстави для проживання там, вони підлягають виселенню. Оскільки, Дніпровська міська рада як власник будинку [ADDRESS] не може на власний розсуд володіти, користуватись, розпоряджатись своїм майном та у зв`язку з тим, що у відповідачів відсутні підстави для проживання в спірному будинку, вважає, що потрібно усунути Дніпровській міській раді перешкоди у користуванні зазначеним будинком , шляхом виселення. Отже, Дніпровською міською радою належним чином обґрунтовано інтерес органу місцевого самоврядування в особі Дніпровської міської ради щодо предмету спору, оскільки спірне нерухоме майно перейшло у власність територіальної громади. Просить усунути Дніпровській міській раді перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, судові витрати покласти на відповідачів. Представник позивача Дніпровської міської ради, [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представника відповідача [PERSON] , [PERSON] , який діє на підставі ордеру, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі, посилаючись на те, що Дніпровська міська рада не є власником спірного будинку. Крім того, зазначив, що як вбачається з матеріалів справи, а саме наданих судових рішень, вже більше 23 років відповідач зі своїм чоловіком та дітьми проживають у домоволодінні [ADDRESS] . Вселилися і почали користуватися житловим будинком з дозволу власника майна. Відповідач не тільки підтримує зазначене домоволодіння у належному стані, сплачує передбачені комунальні платежі та податки, а також здійснює його поліпшення. Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відповідачі у справі не мають іншого житла для проживання, а отже виселення їх з житлового будинку, яким вони користуються більше 23 років, є невиправдним втручанням на повагу до житла, в тому числі без надання іншого житла. З матеріалів справи, а саме з рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 17.01.2023 року вбачається, що домоволодіння [ADDRESS] , відноситься до житлового фонду територіальної громади. Позивачем у позові не зазначено правові підстави виселення громадян з будинку житлового фонду, встановлені статтею 110 ЖК України. Крім того, постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.01.2024 р. №205/3998/22, апеляційну скаргу представника [PERSON] адвоката Данильченко М.С. задоволено. Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.10.2022 р. скасовано. Заяву Дніпровської міської ради про визнання спадщини відумерлою, заінтересована особа: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора залишено без розгляду. Враховуючи вищевикладене, вважає, що позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали сулу заяви, згідно яких позовні вимоги не визнали, вважають їх безпідставними, просять дану справу розглянути без їх участі та відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Відповідно до частини 1 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Частиною 5 даної статті також встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Відповідно до частини 8 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. У відповідності до статті 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Статтею 145 Конституції України встановлено, що права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку. Статтею 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Стаття 16 ПК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, згідно рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05.02.2014 р. №205/1314/13-ц, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на домоволодіння [ADDRESS] та скадається з житлового будинку, двох сараїв, навісу, душа, вбиральні та споруд відмовлено (а.с.22-23). Згідно ухвали Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18.03.2014 р. №205/1314/13-ц, виправлено описку у повному тексті рішення суду від 05.02.2014 р. по цивільній справі за позовом [PERSON] до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, зазначено дату ухвалення рішення «05 лютого 2014 року» замість «05 лютого 2013 року» (а.с.24). Згідно ухвали Апеляційного суду Дніпроетровської області від 23.04.2014 р. №205/1314/13-ц, апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05.02.2014 р.- залишено без змін (а.с.25-26). Згідно ухвали Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.11.2014 р. №205/8742/14-ц, провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно - закрито, на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України оскільки є таким, що набрало законної сили рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет позову і з тих самих підстав (а.с.16). Згідно рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.06.2022 р. №205/6946/20, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно відмовлено у повному обсязі. Судові витрати по справі віднесені за рахунок позивача [PERSON] (а.с.9-11). Згідно постанови Дніпровського апеляційного суду від 30.01.2024 р. №205/3998/22, апеляційну скаргу представника [PERSON] адвоката Данильченко М.С. задоволено. Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.10.2022 р. скасовано. Заяву Дніпровської міської ради про визнання спадщини відумерлою, заінтересована особа: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора залишено без розгляду (а.с.71). Згідно ухвали Верховного Суду від 08.05.2023 р. №205/6946/20, відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Данильченко Михайло Сергійович, на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.06.2022 р. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15.03.2023 р. в справі №205/6946/20 (а.с.15). Згідно рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.10.2024 р. №205/3998/22, заяву Дніпровської міської ради, заінтересована особа: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання спадщини відумерлою тапередачу її територіальній громаді - задоволено. Визнано відумерлою спадщину, що складається із домоволодіння [ADDRESS] , що залишилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та передано її у власність територіальної громади міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради. Згідно постанови Дніпровського апеляційного суду від 15.03.2023 р. №205/6946/20, апеляцчйну скргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.06.2022 р. залишено без змін. (а.с.12-14). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав №337874011 від 04.07.2023 р. власником житлового будинку [ADDRESS] є Територіальна громада, орган місцевого самоврядування, Дніпровська міська рада, на підставі рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.10.2022 р. №205/3998/22 р. (а.с.17). Згідно рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 17.01.2023 р. №3-17/1 та додатку до нього, прийнято у комунальну власність Дніпровської міської територіальної громади, в особі Дніпровської міської ради, об`єкти нерухомого майна, які визнані відумерлою спадщиною та належать до житлового фонду міста, та визначено балансоутримувачів цих об`єктів: «…домоволодіння [ADDRESS] , КП «ЖИЛСЕРВІС-5» ДМР …»(а.с.18, 19). Згідно довідки голови квартального комтету №8 с. Таромське, Ленінського району м.Дніпропетровська від 16.10.2014 р., акту №166 від 06.10.2023 р. голови квартального комтету №8 с. Таромське, Новокодацького району м.Дніпра, за адресою: [ADDRESS] , мешкають з 1999 р. по теперішній час [PERSON] , та з ним разом мешкають: дружина [PERSON] , 1975 р.н., син - [PERSON] , 1996 р.н., донька - [PERSON] , 2001 р.н. (а.с.20). Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За правилом ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту. Згідно з пунктом другим статті 386 ЦК України, власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Стаття 387 ЦК України передбачає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначеними нормами закону закріплено принцип непорушності права приватної власності в тому числі і часткової, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника (в тому числі частини майна) володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власникові майна чи його частини право вимагати усунення будь-яких порушень його права, зокрема, права користування. Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Частиною третьою статті 116 ЖК України, передбачено, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, (тобто без законних на те підстав) виселяють без надання їм іншого приміщення. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Colder v. the United Kingdom), пп. 2836. Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia». заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-П)». Відтак, основним завданням судового захисту порушеного цивільного права або інтересу особи є припинення порушення її права чи інтересу та/або відновлення становища, яке існувало до порушення, а також усунення (ліквідація) негативних наслідків порушення права або інтересу. Вказане відповідає висновку, викладеному у пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17, у якому зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Крім того, у рішенні від 10.04.2008 року у справі «Вассерман проти Росії» Європейський суд з прав людини також наголосив на тому, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Статтею 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщини та з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Судом встаеновлено, що на час розгляду справи згідно постанови Дніпровського апеляційного суду від 30.01.2024 р. №205/3998/22, апеляційну скаргу представника [PERSON] адвоката Данильченко М.С. задоволено. Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.10.2022 р. скасовано. Заяву Дніпровської міської ради про визнання спадщини відумерлою, заінтересована особа: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора залишено без розгляду (а.с.71). Згідно ухвали\~Верховного Суду\~від 20.03.2024\~р. №205/3998/22 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Дніпровської міської ради на постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2024 року у справі за заявою Дніпровської міської ради про визнання спадщини відумерлою, заінтересована особа - Друга Дніпровська державна нотаріальна контора. Згідно ст. 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Таким чином, у позивача відсутні правові підстави вважати себе власником спірного будинку, так як підстава набуття такого права рішенням суду - скасована. Таким чином, наявність нескасованого рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 17.01.2023 р. №3-17/1 та наявність зареєстрованого на підставі цього рішення права власності на будинок за позивачем в Державному реєстрі речових прав є безпіставним та унеможливлює Дніпровську міську раду як власника, вимагати виселення відповідачів. Крім того, на час розгляду справи Дніпровська міська рада повторно звернулась до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою до відповідачів про визнання спадщини, будинку [ADDRESS] , відумерлою, що свідчить про те, що Дніпровська міська рада на день винесення рішення не вважає себе власником спірного будинку, тому і не має права вимагати виселення відповідачів. Таким чином, позивач не довів суду належними, достовірними та допустимими доказами порушення права власності позивача як власника домоволодіння [ADDRESS] . За таких обставин, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, оскільки в позові відмовлено, то судові витрати слід віднести на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed