Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

Представник позивача адвокат Пилипів В.І. звернувся до суду з даним позовом, та просить суд: припинити стягнення аліментів з [PERSON] присуджених згідно судового наказу від 13.02.2020р. №454/377/20 на користь [PERSON] на утримання дітей: [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/3 частини від усіх видів доходів; стягнути з відповідачки безпідставно набутих аліментів в сумі 46551,54грн.; надалі стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання синів в розмірі 1/3 частини від усіх видів доходів та не менше 50 % мінімального прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку; стягнути з відповідача понесені судові витрати. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 15.01.2005р. позивач та відповідач зареєстрували шлюб, який було розірвано згідно рішення суду від 23.09.2021р. В період шлюбу у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ,\~ та [PERSON] , [INFO] . 13.02.2020 року Сокальським районним судом Львівської області видано судовий наказ яким стягнуто аліменти із позивача на користь [PERSON] на утримання дітей аліменти в розмірі 1/2 частини всіх видів його доходів (заробітку). Дочка [PERSON] вже досягла повноліття. Після видачі судового наказу сини проживали з батьками позивача та перебували на їх утриманні та утриманні позивача, а з січня 2024 року діти проживають разом із батьком. Оскільки діти вже тривалий час проживають разом із батьком, відповідачка проживає за межами України, тому наявні всі підстави для припинення стягнення аліментів з позивача та їх стягнення із відповідачки так як остання не займається їхнім вихованням та утриманням. Позивач та його представник, в судове засідання не з`явилися, надавши суду заяву, в якій позовні вимоги підтримують повністю, просять розглядати справу у їхній відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, своїм процесуальним правом не скористалася, відзив на позов, заяви про відкладення розгляду справи або проведення такого у її відсутності суду не надала, тому судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Враховуючи викладене, суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та\~ [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 23.09.2021 року згідно рішення Сокальського районного суду Львівської області №454/1438/21. За час перебування у шлюбних відносинах у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ,\~ та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про їх народження, долучених до матеріалів справи. 13.02.2020 року Сокальським районним судом Львівської області видано судовий наказ №454/377/20 яким стягнуто аліменти із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей в розмірі 1/2 частини всіх видів його доходів (заробітку) та не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. На виконання вказаного судового наказу Червоноградським відділом ДВС у Червоноградському районі Львівської області\~ ЗМРУМЮ відкрито виконавче провадження АСВП №64979624, та згідно наданого розрахунку заборгованість по аліментах відсутня. Також матеріали справи містять інформацію про те, що [PERSON] знята з реєстрації місця проживання [ADDRESS] . Із оглянутої Довідки виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 21.06.2024р. №110 встановлено, що діти [PERSON] та [PERSON] проживають у [ADDRESS] разом зі своїм батьком. Суд констатує, що спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу сплати аліментів на утримання малолітніх дітей, вирішуючи які суд виходить з того, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27, ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Також згідно з ст. 8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до вимог ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. За умовами ст. ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для виконання. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Виходячи з приписів ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право пред`явити позов з вимогою зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц зроблено висновок, що: «сімейне законодавство України не містить підстав для припинення аліментів за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми частини четвертої статті 273 ЦПК України. При зміні обставин батько, з якого стягуються аліменти за рішенням суду, має право звернутись до суду з позовом про припинення стягнення аліментів, якщо дитина проживає з ним». Відповідно до Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є її власністю. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами винятково за цільовим призначенням в інтересах дитини. Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача. З урахуванням предмета спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. Згідно змісту постанови Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача». Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Звертаючись до суду з даним позовом\~ позивач та його представник обґрунтовували свої вимоги тим, що діти після розірвання шлюбу проживали з батьками позивача і на даний час проживають разом з батьком - позивачем по справі, та знаходяться на його утриманні, що підтверджено матеріалами справи, в той час мати знаходиться за межами України, обставин, що свідчать про протилежне, судом не встановлено. Таким чином враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин та способи захисту сімейних прав, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для припинення стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки на утримання дітей, що стягуються на підставі судового наказу від 13.02.2020р. №454/377/20. Розглядаючи вимоги позивача про стягнення на його користь аліментів на утримання\~ дітей: [PERSON] та [PERSON] , суд враховує, що на даний час діти знаходяться на повному утриманні позивача. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідност.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідност.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.ч.1, 2ст.183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно до ч.1ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. З урахуванням зазначених обставин, враховуючи, що відповідач є працездатною особою, враховуючи спільний обов`язок батьків щодо утримання дітей, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення аліментів у його користь із відповідачки є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах стягнення суми платежу за один місяць. Судом при розгляді справи про повернення безпідставно набутих аліментів встановлено, що позивач здійснював платежі не добровільно а в межах примусового виконання судового наказу, а підстави, які слугували його видачі, відпали. Згідно з статтею 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. У статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. ЇЇ тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 (провадження № 14-445цс18). ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. Позивач на підтвердження недобросовісності відповідачки зазначив, що мати безпідставно отримує аліментні кошти та розпоряджається ними на власний розсуд так як не утримує синів, не займається їхнім вихованням, оскільки проживає за межами України. Ці обставини підтверджують недобросовісності відповідача при отриманні аліментів. Жодних доказів на спростування вказаних тверджень суду подано не було. З урахуванням викладеного вище, суд доходить до переконання про задоволення позовних вимог у цій частині. Згідно із частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1211,20 гривень (за вимогу про стягнення аліментів) та 1211,20 гривень на користь позивача (сплачена сума судового збору при зверненні до суду). Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Враховуючи, що позовна заява подана представником позивача, з урахуванням часу на підготовку матеріалів справи, та беручи до уваги, що розгляд справи вирішено проводити без участі сторін, суд приходить до переконання про часткове задоволення вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial