Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

Відповідач позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності. Представник позивача [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягав, просив розглянути справу без його участі та участі позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Ухвалою суду від 14.11.2024р. було відкрите провадження по справі та призначене підготовче судове засідання 17.12.2024р. о 10 год. 00 хвл. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що 23.08.2023р. між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість про купівлю-продаж квартири [ADDRESS] . Цього ж дня сторони уклали між собою відповідний письмовий договір. Позивач передав відповідачу обумовлену суму, а вона передала нерухомість в натурі та ключі. Так як, згідно законодавства подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач запропонував відповідачу привести їх домовленість у відповідності до вимог закону. Однак, відповідач повідомила, що поки не може цього зробити, так як на момент укладення договору, вона ще не встигла оформити належним чином спадщину (у вигляді квартири), після смерті [PERSON] та [PERSON] , яким належало на праві власності нерухоме майно - по 1/2 частині квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданої Ренійським міськвиконкомом від 18.03.1996р. [PERSON] помер [INFO] , будь-яким чином належною йому частиною майна не розпорядився, у зв`язку із чим, його син, який залишився мешкати у квартирі, в порядку ст. 549 ЦК України 1964р. прийняв спадщину за законом фактичним управлінням та володінням майном померлого. За життя [PERSON] на випадок своєї смерті розпорядився належним йому майном на користь відповідача - [PERSON] , залишивши 06.02.2006р. на її ім`я заповіт, [INFO] -помер. Про існування цих обставин, позивач до укладення договору не знав. Перед укладенням угоди позивач був запевнений, що відповідач знаходиться в процесі оформлення спадщини на нерухомість. Так, у встановленому законом порядку відповідач прийняла спадщину після смерті [PERSON] , на підставі ч. 1 ст. 1269 ЦК України, звернувшись до Ренійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується обставинами спадковою справою 350/06. Враховуючи вищезазначене, на момент укладання договору купівлі-продажу відповідач ще не набув у встановленому законом порядку право власності на спірне нерухоме майно. Позивачу не було відомо про ці обставини, оскільки особисто відповідач запевнив, що усі питання вирішить та оформлять правочин. Таким чином, на момент оформлення сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна відповідач (продавець) не мала на це право. Враховуючи вищенаведене, позивач був вимушений звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: [PERSON] передані гроші, а позивачу об`єкт нерухомості. Відповідач жодного разу не висунула вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна, не заперечувала проти визнання права власності за позивачем. Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388\~цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:\~було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;\~було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;\~вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.\~ Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Так, позивач набув право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши об`єкт нерухомості у відповідача, який вона фактично не мала права відчужувати. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем, як за добросовісним набувачем, право власності на нерухоме майно.

Outcome: approved