Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

29 жовтня 2024 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся представник позивач [PERSON] - адвокат Бризглова А.І. з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 13.09.2013 року сторони зареєстрували шлюб, про що зроблено запис №1492. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що сімейне життя не склалось. Сторони поступово втратили почуття любові та поваги, почуття згасли. Стосунки припинені, з початку 2024 року проживають окремо, позивач разом із сином мешкає у м. Львів, відповідач у м. Харків, спільне господарство не ведуть, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам кожного, шлюб існує формально. Спору про поділ майна, що є спільною власністю подружжя, немає, сторони уклали договір про поділ майна та досягли згоди щодо виховання та утримання спільного сина [PERSON] , [INFO] . Між сторонами також досягнуто згоди щодо виховання та утримання спільного сина [PERSON] , [INFO] , шляхом укладення договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 01 жовтня 2024 року, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Фединяк Л.М. за реєстровим № 1400. За умовами вказаного договору, сторони погодили, що місцем проживання дитини [PERSON] , [INFO] , є місце проживання батька [PERSON] . Батьки даним договором встановили одноособовий обов`язок батька [PERSON] щодо виховання та утримання дитини у повному обсязі до досягнення дитиною повноліття. В зв`язку з викладеним позивач просить суду розірвати шлюб, укладений між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 13 вересня 2013 року, актовий запис № 1492. Після розірвання шлюбу малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишити проживати разом з батьком [PERSON] для його самостійного виховання та утримання. Вказана позовна заява містить відомості про те, що документ сформовано в системі «Електронний суд». Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.11.2024 року позов залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання копії даної ухвали. На виконання ухвали суду від 04.11.2024 року представником позивача вказані недоліки позовної заяви були усунуті. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.11.2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. Призначено судове засідання. Сторони в судове засідання не з`явилися. Представник позивача подала до суду заяву, в якій просила провести розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала, проти розірвання шлюбу не заперечувала. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом було встановлено, що сторони уклали шлюб, який було зареєстровано 13 вересня 2013 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1492, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданим 13.09.2013 року (а.с. 14). В шлюбі у сторін народилась дитина - [PERSON] , [INFO] , який проживає з батьком (а.с. 15). 07 серпня 2024 року, сторони уклали договір про поділ майна, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Городніченко О.А, за реєстровим № 1428, відповідно до якого, сторони визначили, що після укладання цього договору у особисту приватну власність [PERSON] переходить житловий будинок [ADDRESS] . У особисту приватну власність [PERSON] переходять грошові кошти у розмірі 40 000 грн. Право спільної сумісної власності на це майно припиняється (а.с. 18). 07 серпня 2024 року на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 07 серпня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Городніченко О.А, за реєстровим № 1429, [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій розташований вказаний житловий будинок, кадастровий номер: 6325156700:00:004:0286 (а.с. 19-20). Крім того, сторонами досягнуто згоди щодо виховання та утримання спільного сина [PERSON] , [INFO] , шляхом укладення договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 01 жовтня 2024 року, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Фединяк Л.М. за реєстровим № 1400. За умовами вказаного договору, сторони погодили, що місцем проживання дитини [PERSON] , [INFO] , є місце проживання батька [PERSON] . Батьки даним договором встановили одноособовий обов`язок батька [PERSON] щодо виховання та утримання дитини у повному обсязі до досягнення дитиною повнолітт я (а.с. 21). Статтею 112 СК України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з ч.1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач та відповідач наполягають на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Отже суд вважає недоцільним надання сторонам строку для примирення. Враховуючи наведене, з`ясувавши причини розірвання шлюбу, фактичні взаємини подружжя, дослідивши письмові докази, суд вважає подальше сімейне життя подружжя і збереження сім`ї неможливим, оскільки це може зашкодити інтересам позивача та відповідача, який позов визнав, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам як позивача, так і відповідача по справі, а тому позовні вимоги [PERSON] в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Представник позивача також просив залишити дитини проживати разом з батьком з посилання на правові позиції Верховного Суду. Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на правові позиції Верховного Суду у постанові 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, та у постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20, в яких визначено, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Залишення на проживання дитини з матір`ю, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання, оскільки, як встановлено, після припинення фактичних шлюбних відносин дитина залишилася проживати разом з матір`ю. Право батьків на визначення місця проживання дитини визначено ст. 160 СК України, частиною 1 якої визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.4 ст. 157 СК україни, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. У справах, що переглядались судом касаційної інстанції відсутні посилання на укладання між сторонами договору про визначення місця проживання дитини, суди лише констатували з ким залишається проживати дитина без визначення ії місця проживання У цій справі батьки визначили місце проживання дитини разом з батьком, що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, тому суд не вбачає підстав додаткового констатування рішенням суду з ким залишиться проживати дитина після розірвання шлюбу. На підставі викладеного та

Outcome: partial