Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

У липні 2024 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА», [PERSON] про стягнення несплаченої частини страхового відшкодування та шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимоги обґрунтовувано тим, що 13.10.2023 року з вини [PERSON] сталася ДТП, внаслідок чого було пошкоджено автомобіль «Mitsubishi», д.н.з [NUMBER] , належний на праві власності позивачу, чим завдано матеріальні збитки. Цивільно-правова відповідальність винної особи на момент настання ДТП була застрахована відповідно до полісу ОСЦПВВНТЗ №212048755 виданого ПрАТ «СК «ПРЕМ`ЄР АЛЬЯНС», дійсного на дату ДТП. 19.07.2023 року ПрАТ «СК «Прем`єр Альянс» припинило здійснення страхової діяльності. 22.11.2023 року ПрАТ «СК «Прем`єр Альянс» та ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА», на виконання заходів спрямованих на припинення страхової діяльності ПрАТ «СК «Прем`єр Альянс», уклали Договір про передачу страхового портфеля. Відповідно до умов Договору про передачу страхового портфеля, з 22.11.2023 року ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА» прийняло на себе виконання зобов`язань за договорами страхування, укладеними ПрАТ «СК «Прем`єр Альянс». За результатами розгляду вказаної заяви ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА» було здійснено виплату лише частини належного розміру страхового відшкодування у сумі 86 489,82 грн. З метою визначення дійсного розміру заподіяного збитку, позивач замовила огляд пошкодженого транспортного засобу «Mitsubishi», д.н.з. [NUMBER] , у ТОВ «Клевер Експерт». Відповідно до Звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №401/10-23 від 30.10.2023 року, вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Mitsubishi», д.н.з [NUMBER] , склала 107 756,60 грн. Враховуючи вищенаведене, позивач просить стягнути з ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА» на свою користь несплачену частину страхового відшкодування у розмірі 107 756,60 грн (належний розмір страхового відшкодування) - 86 489,82 грн. (сплачене страхове відшкодування) = 21 266,78 грн. Крім того, позивач вказує, що оскільки згідно Звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №401/10-23 від 30.10.2023 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Mitsubishi», д.н.з. [NUMBER] , склала 219 952,55 грн., тому з [PERSON] , як винної у ДТП особи, підлягає стягненню на користь позивача різниця між розміром заподіяної шкоди і належним страховим відшкодуванням та франшиза - 219 952,55 грн. (розмір збитку, заподіяного Позивачеві - вартість відновлювального ремонту ТЗ) - 107 756,60 грн. (належне страхове відшкодування у розмірі вартості відновлювального ремонту ТЗ з урахуванням зносу) = 112 195,95 грн. (різниця між розміром шкоди і належним розміром страхового відшкодування). Також позивач просить відшкодувати моральну шкоду, завдану протиправними діями винної у ДПТ особи, внаслідок яких було пошкоджено транспортний засіб «Mitsubishi», д.н.з. [NUMBER] , що за внутрішнім переконанням позивача, з урахуванням принципів розумності і справедливості, має бути відшкодована у розмірі 10 000,00 грн. При цьому позивач посилається на те, що належний їй автомобіль був основним засобом пересування. Пошкодження автомобіля в ДТП завдало позивачеві душевних страждань та негативно вплинуло на її моральний стан. У порядку розподілу судових витрат позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь судовий збір у розмірі 2 545,83 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 12 000,00 грн. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 липня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу [PERSON] ухвала про відкриття провадження у справі разом із примірником позовної заяви направлялись на його зареєстроване місце проживання згідно відомостей Відділу з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Дніпровської РДА: [ADDRESS] . Згідно наявної у матеріалах справи довідки про причини повернення / досилання поштовий конверт повернувся до суду із відмітками «повертається» та «за закінченням встановленого строку зберігання». Суд повторно направив ухвалу про відкриття провадження у справі та примірник позовної заяви разом із доданими до нього документами на зареєстроване місце проживання відповідача. Поштовий конверт повторно повернувся до суду, в довідці про причини повернення / досилання стоять відмітки «повертається» та «за закінченням встановленого строку зберігання». Частина 1 статті 131 ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У постановах від 14.08.2020 року та від 13.01.2020 року у справі №910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Судом враховується рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідачу до суду за місцем його реєстрації призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи. Як вбачається із наявного у матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідач Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «САЛАМАНДРА» копію ухвали про відкриття провадження у справі та примірник позовної заяви разом із доданими до нього документами отримав 29.07.2024 року. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідачі не скористалися, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк були повідомлені в ухвалі про відкриття провадження у справі. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зважаючи на те, що відповідачі належним чином повідомлені про розгляд справи, відзив на позовну заяву не подали, суд прийшов до висновку про можливість вирішення питання про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні не подавалися. З підстав наведених вище, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані позивачем докази, приходить до наступного висновку. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] 13.10.2023 року приблизно о 15 год. 49 хв. в м. Києві по вул. Кільцева дорога (вул. Зодчих, 30), керуючи автомобілем «Ford», д.н.з. [NUMBER] , не був уважним, не впевнився в безпечності маневру, під час перестроювання не надав перевагу в русі автомобілю «Mitsubishi», д.н.з. [NUMBER] , який рухався в попутному напрямку руху, по тій смузі руху на яку він мав намір перестроїтися, внаслідок чого здійснив зіткнення з даним автомобілем, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів. Своїми діями [PERSON] порушив п.п. 2.3 (б), 10.3 Правил дорожнього руху. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 02.11.2023 року у справі №759/20732/23 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. У відповідності з ч.ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , автомобіль марки «Mitsubishi», д.н.з. [NUMBER] , належить позивачу [PERSON] на праві власності. Враховуючи ті обставини, що постановою Святошинського районного суду м. Києва від 02.11.2023 року у справі №759/20732/23 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, яке призвело до пошкодження належного позивачу автомобіля, суд вважає доведеним та таким, що не підлягає сумніву, факт завдання матеріальної шкоди позивачу саме з вини відповідача [PERSON] . За правилом, передбаченим частиною першою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Приписами статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Встановлено, що відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №212048755, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Mitsubishi», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ «СК «ПРЕМ`ЄР АЛЬЯНС». Позивач звернулася до страховика із повідомленням про подію, яка мала ознаки страхового випадку та заявою про виплату страхового відшкодування, надала документи, передбачені ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 19.07.2023 року загальними зборами акціонерів ПрАТ «СК «Прем`єр Альянс» прийнято рішення про припинення страхової діяльності ПрАТ «СК «Прем`єр Альянс». 22.11.2023 року ПрАТ «СК «Прем`єр Альянс» та ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА», на виконання заходів спрямованих на припинення страхової діяльності ПрАТ «СК «Прем`єр Альянс», уклали Договір про передачу страхового портфеля. Відповідно до умов Договору про передачу страхового портфеля, з 22.11.2023 року ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА» прийняло на себе виконання зобов`язань за договорами страхування, укладеними ПрАТ «СК «Прем`єр Альянс». За результатами розгляду заяви позивача ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА» на підставі страхового акту №0048387.10.23/1 та згідно договору страхування було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 86 489,82 грн., що підтверджується роздруківкою про зарахування на рахунок позивача грошових коштів від 10.01.2024 року. Не погодившись із розміром виплаченого страхового відшкодування, з метою визначення дійсного розміру заподіяного збитку, позивач замовила огляд пошкодженого транспортного засобу «Mitsubishi», д.н.з. [NUMBER] , у ТОВ «Клевер Експерт». На підставі огляду пошкодженого транспортного засобу ТОВ «Клевер Експерт» було складено Звіт №401/10-23 від 30.10.2023 року про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власникові колісного транспортного засобу «Mitsubishi», д.н.з. [NUMBER] , згідно якого вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Mitsubishi», д.н.з. [NUMBER] , становить 107 756,60 грн. Вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Mitsubishi», д.н.з. [NUMBER] , становить 219 952,55 грн. Звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] , посилаючись на Звіт №401/10-23 від 30.10.2023 року, просить суд стягнути на свою користь з ПрАТ «СК «САЛАМАНДРА» недоплачену суму страхового відшкодування у розмірі 107 756,60 грн. (належний розмір страхового відшкодування) - 86 489,82 грн (сплачене страхове відшкодування) = 21 266,78 грн, а з [PERSON] позивач просить суд стягнути на свою користь різницю між розміром заподіяної шкоди і належним страховим відшкодуванням та франшизою: 219 952,55 грн (розмір збитку, заподіяного Позивачеві - вартість відновлювального ремонту ТЗ) - 107 756,60 грн (належне страхове відшкодування у розмірі вартості відновлювального ремонту ТЗ з урахуванням зносу) = 112 195,95 грн (різниця між розміром шкоди і належним розміром страхового відшкодування). Ліміт відповідальності страховика та розмір франшизи обумовлений сторонами страхового договору матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно із ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відтак, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодуванняшкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). За змістом ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. Матеріалами справи підтверджується факт ДТП та вина відповідача [PERSON] . Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Отже, правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Відносини між страховиком та страхувальником, регулюються умовами, визначеними в договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та Закону №1961-IV, яким зокрема передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу страховиком відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Таким чином, у страховика виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, враховуючи ліміт відповідальності страховика. Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість (далі - ПДВ). При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Тобто вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. У таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ. Отже, у разі проведення ремонтних робіт у особи, яка є платником ПДВ, позивач має право на відшкодування сплаченого ним податку за рахунок страхової компанії, якщо понесення витрат зі сплати цього податку буде підтверджено відповідними доказами. Верховний Суд в постанові від 28.02.2018 року у справі № 757/22706/15-ц вказав, що у випадку виплати страхового відшкодування безпосередньо страхувальнику, виплата здійснюється без податку на додану вартість, який повертається страхувальнику після надання документів про оплату запчастин/відновлюваного ремонту на суму, що включає ПДВ, в межах суми страхового відшкодування. Крім того, у ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-IV зазначено, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Поняття «франшиза» міститься в статті 9 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 року № 85/96-ВР, відповідно до якої франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування має бути компенсована страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки (п. 36.6 ст. 36 Закону №1961-IV). Таким чином, в ідеальному значенні франшиза- це частина збитку, яка підлягає самостійному відшкодуванню (покриттю) страхувальником за свій рахунок при виникненні страхового випадку. У даному випадку, розмір реальних збитків, понесених позивачем повинен визначатися шляхом належними доказами фактичних витрат, понесених позивачем в результаті робіт, придбання необхідних матеріалів та запчастин для відновлення автомобіля. При цьому у матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем, як власником пошкодженого автомобіля, фактичних витрат, пов`язаних з його відновленням. Відтак вимога позивача про стягнення з страховика недоплаченої суми страхового відшкодування з урахуваннм ПДВ є необґрунтованою. Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконала обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами частин 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частина 1 ст. 81 ЦПК України закріплює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Визначення розміру матеріального збитку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами). Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц дійшов висновку, що визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами). З системного аналізу наведених вище мотивів та положень законодавства вбачається, що у даній справі для вирішення питання про покладення відповідальності за наявну у позивача матеріальну шкоду на [PERSON] , як винуватця ДТП, у якій її було завдано, є необхідним надання позивачем суду доказів розміру цієї шкоди. Однак, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження зазначеного. Зокрема, відсутні докази на підтвердження розміру страхової суми на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, визначена страховим договором, укладеним між страховиком та власником автомобіля «Ford», д.н.з. [NUMBER] , розмір франшизи, обумовлений сторонами. Стороною позивача не надано жодних доказів понесення витрат на ремонт автомобіля, як фактичні витрати. Крім того, на час вирішення спору по суті позивачем не було надано підтверджень про сплату позивачем ремонту автомобіля, що унеможливлює однозначне визначення розміру збитків. Таким чином, на підтвердження витрат, понесених у зв`язку з відновленням транспортного засобу (реальних збитків) позивач, всупереч приписам ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 81, ч. 2 ст. 83 ЦПК України, при зверненні до суду разом з позовом, не надала належних доказів для документального підтвердження фактичного розміру понесених витрат на проведення відновлювального ремонту належного їй автомобіля, таких як рахунки-фактури на оплату, платіжні документи, акти приймання-передачі виконаних робіт чи інші первинні документи бухгалтерського обліку, що підтверджують реальність проведення відповідних господарських операції чи факту надання відповідних послуг, продажу товарів необхідних для відновлення автомобіля позивача. Також, відповідно до постанові від 14 грудня 2021 року по справі №147/66/17, де Велика Палата, визначаючи засади цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну зіткненням транспортних засобів (взаємодії джерел підвищеної небезпеки) зазначила наступне: Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій. Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті З ЦК України. Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань. Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного. Цивільний кодекс України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України) Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб у спосіб передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки. Для доведення реального розміру збитків, яких зазнала позивач, остання повинна діяти не порушуючи права інших осіб у спосіб передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки. При чому, доведенню підлягає саме розмір реальних збитків шляхом підтвердження реальних витрат, понесених позивачем у зв`язку з відновленням транспортного засобу, тому виходячи з принципами розумності, справедливості та співмірності, розмір відшкодування реальної майнової шкоди має бути не більшим, ніж той, який зазнав позивач і при цьому не повинен приводити до його безпідставного збагачення. В даному випадку, позивач не надала доказів реального розміру матеріального збитку, що не відповідає законодавчим принципам відшкодування шкоди (реальних збитків). Будь-яких клопотань про витребування доказів на підтвердження зазначених у позові обставин, зокрема на спростування вартості матеріального збитку, визначеного страховиком, позивач суду не заявляла. Доказів неможливості отримання цих доказів позивач суду не надала. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги щодо стягнення із страховика недоплаченої суми страхового відшкодування, а з винної у вчиненні ДТП особи - різниці між відновлювальним ремонтом та виплаченим страховим відшкодуванням не підлягають задоволенню, оскільки за відсутності необхідних доказів суд не може визначити об`єктивний розмір матеріального збитку, заподіяного власнику пошкодженого транспортного засобу, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження розміру страхової суми на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, визначена страховим договором та розміру франшизи, який обумовлений договором, а також доказів фактичних витрат, понесених позивачем в результаті робіт для відновлення автомобіля. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 2 цієї статті передбачено, що моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» згідно з загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи роз`яснення наведені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995р. за № 4, суд при визначенні розміру завданої позивачу моральної шкоди враховує, що внаслідок скоєння відповідачем адміністративного правопорушення позивач, зазнала майнових втрат внаслідок пошкодження її автомобіля та душевних страждань, було змінено її звичайний спосіб життя. З урахуванням викладеного, оцінюючи ДТП, яка мала місце 13.10.2023 року, вину [PERSON] у вказаній ситуації, ті обставини, що моральна шкода є пов`язаною з наслідками ДТП, наявність душевних страждань позивача, суд приходить до висновку, що з [PERSON] підлягає стягненню моральна шкода. Однак, за переконанням суду, сума 10 000,00 грн., яку просить стягнути позивач, є значно завищена ним, а тому з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в сумі 5 000,00 грн., що відповідає вимогам розумності і справедливості, обсягу моральних страждань, що стали причиною дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини відповідача Щодо розподілу судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу до позовної заяви додано договір про надання правничої допомоги № 01/03/24-ЮП/ІІ від 04.03.2024 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої допомоги, акт виконаних робіт, який містить детальний опис робіт (наданих послуг) адвокатом на суму 12 000,00 грн. У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви, від відповідачів не надходили клопотання про зменшення розміру судових витрат, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 418,22 грн. (5 000 / 143 462,73 * 12 000), що є пропорційним розміру задоволених позовних вимог. Щодо судових витрат у вигляді сплаченого судового збору. Суд звертає увагу позивача на те, що ним заявлено майнові вимоги до відповідачів на загальну суму 143 462,73 грн. Суд вважає за доцільне вказати, що позивач помилково відніс вимогу про стягнення моральної шкоди до немайнової вимоги, оскільки остання є майновою вимогою за яку сплачується судовий збір, враховуючи розмір заявлених позовних вимог. Розмір майнових вимог до позивача [PERSON] становить 122 195,95 грн. Відтак, за майнові вимоги до [PERSON] позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 1 221,95 грн. (враховуючи ставки судового збору, встановлені ст. 4 Закону України «Про судовий збір»). До матеріалів цивільної справи було долучено дві платіжні інструкції про сплату судового збору у розмірі 1 334,63 грн. та 1 211,2 грн. Статтею 141 ЦПК України у частині 1 визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на викладене, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 50,00 грн. (5 000 / 122 195,95 * 1 221,95). Крім того, суд роз?яснює, що повернення помилково сплачених або надмірно сплачених коштів врегульоване Законом України «Про судовий збір». На підставі викладеного та

Outcome: partial