Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

11.10.2023 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №1002027899101 від 25.11.2021 року, за яким було видано кредит у сумі 76480,00 гривень та за кредитним договором №2001714359501 від 21.10.2020 року, за яким було видано кредитну картку з кредитним лімітом у сумі 20000,00 гривень, який в подальшому було збільшено до 30000,00 гривень. Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк, внаслідок чого станом на 05.07.2023 року утворилась заборгованість, яка складає: за кредитом договором №1002027899101 від 25.11.2021 року 101051,61 гривень, з них 69553,16 гривень заборгованість за кредитом, 4,97 гривні заборгованість за відсотками, 31493,48 гривень заборгованість за комісією; за кредитним договором №2001714359501 від 21.10.2020 року 48635,84 гривень, з них: 29999,12 гривень заборгованість за кредитом, 17893,99 гривень заборгованість за процентами, 742,73 гривні заборгованість за комісією. Загальна сума заборгованості за вказаними кредитними договорами станом на 05.07.2023 року складає 149687,45 гривень. Посилаючись на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь зазначену заборгованість і судові витрати. 04.06.2024\~року від\~представника відповідача\~до суду\~надійшов відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~він просить\~суд відмовити\~у задоволенні\~позовних вимог,\~а також\~стягнути з\~позивача на\~користь відповідача\~витрати на\~професійну правничу\~допомогу в\~розмірі 18500,00\~гривень,\~посилаючись на\~те,\~що у\~відповідності до\~заяви №1002027899101\~від 25.11.2021\~року,\~графа графік\~платежів,\~сторонами встановлено\~платіжний період\~з 25.11.2021\~року по\~25.11.2024\~року,\~тобто зазначене\~свідчить про\~те,\~що звернення\~позивача з\~позовом до\~суду про\~стягнення з\~відповідача заборгованості\~відбулося в\~період дії\~кредитного договору,\~який за\~своєю правовою\~природою є\~договором споживчого\~кредитування. У відповідності\~до заяви\~від 21.10.2020\~року №2001714359501,\~в розділі\~1\~паспорту споживчого\~кредиту,\~зазначено,\~що строк\~кредитування становить\~12\~місяців,\~зі спливом\~вказаного строку\~продовжується кожного\~разу на\~той самий\~строк у\~разі відсутності\~заперечень будь-якою\~із сторін.\~На адресу\~відповідача від\~позивача не\~надходило жодних\~заперечень щодо\~автоматичного продовження\~строку кредитування\~за споживчим\~кредитом.\~Тобто,\~звернення позивача\~з позовом\~до суду\~відбулося в\~період дії\~кредитного договору,\~який за\~своєю правовою\~природою є\~договором споживчого\~кредитування.\~Позивач направив\~на адресу\~відповідача дві\~письмові вимоги\~від 05.07.2023\~року про\~дострокове погашення\~заборгованості за\~кредитними договорами.\~На підтвердження\~факту відправлення\~повідомлення,\~позивачем долучено\~список,\~який не\~містить в\~собі дати\~відправки,\~відбитків печатки\~поштової організації\~та крім\~того,\~замовником зазначеного\~відправлення є\~ТОВ «Франко\~Пак»,\~яке не\~має жодного\~відношення до\~позивача чи\~відповідача у\~справі.\~Також,\~на офіційному\~сайті «Укрпошта»\~відсутня інформація\~при здійсненні\~запиту на\~перевірку відправки\~та доставки\~відправлень за\~№0600223841004\~та №0600223840997,\~які проставлені\~навпроти прізвища\~відповідача в\~графах 57\~та 58\~списку. Відповідач не отримував жодні повідомлення від позивача про необхідність дострокового повернення кредитних коштів за кредитними договорами, тому вимога позивача є передчасною і не підлягає задоволенню. На правовідносини банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб з 10.06.2017 року поширюється Закон України «Про споживче кредитування». Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. 11.06.2024\~року від\~представника позивача\~надійшла відповідь\~на відзив,\~в якій\~він зазначив,\~що ч.4\~ст.16\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» встановлює\~обов`язок\~для кредитодавця\~письмо повідомити\~позичальника про\~затримку оплати,\~чергових платежів\~та заявити\~вимогу про\~дострокове повернення\~кредиту.\~Вказаною нормою\~не обмежується\~право банку\~на звернення\~до суду\~з позовом\~про стягнення\~заборгованості до\~отримання позичальником\~письмової вимоги. Банк зобов`язаний\~направити письмову\~вимогу про\~дострокове погашення\~кредиту,\~проте не\~зобов`язаний\~чекати одержання\~такої вимоги\~позичальником.\~Отримання поштових\~листів позичальником\~перебуває поза\~межами контролю\~банку.\~Банк направив\~письмову вимогу\~про дострокове\~погашення заборгованості\~10.07.2023\~року.\~Крім того,\~відповідно до\~положення п.п.121-124,\~128\~Правил надання\~послуг поштового\~зв`язку,\~затверджених Постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~05.03.2009\~року №270,\~інформація в\~автоматизованій системі\~АТ «Укрпошта»\~зберігається протягом\~6\~місяців.\~Також чинне\~законодавство не\~забороняє юридичним\~особам здійснювати\~поштові відправляння\~через підрядників.\~У даному\~випадку відправлення\~здійснено партнером\~банку ТОВ\~«Франко-Пак». Банк вважає, що його позов має бути задавлений у повному обсязі, а отже в силу ст.141 ЦПК України з позивача не має бути стягнуто витрати на правову допомогу. Крім того, в акті виконаних робіт сторони погодили остаточну вартість та перелік робіт, до яких увійшли: консультація, складення та надсилання адвокатських запитів, відзив, формування повного пакету документів для заяви про перегляд заочного рішення, загальне супроводження судового розгляду, складання апеляційної та касаційної скарги, участь в судовому засіданні апеляційного та касаційного суду. Жодним пунктом вказаного акту не визначено, які саме послуги входять до загальної вартості у розмірі 18500,00 грн. 11.06.2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначив, що якщо відповідач вважає, що не отримував вимогу за вказаною \~ \~ \~ \~ у ній адресою, останній зобов`язаний подати суду належні та допустимі докази, зокрема, відповідний офіційний документ з Укрпошти, що на адресу відповідача не надходило листів від АТ «ПУМБ». Позивач в свою чергу надав суду реєстр направленої кореспонденції, який був опрацьований Укрпоштою в електронному варіанті, а за такого, ніяких печаток чи штампів на ньому не має бути. Якщо відповідач стверджує, що вимогу не отримав, тоді він зобов`язаний надати суду докази. Представник позивача, в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно і належним чином. У позовній заяві і відповіді на відзив представник позивача просив проводити розгляд справи за його відсутності. Відповідач і його представник, будучи повідомленими судом належним чином про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Представник відповідача надав суду заяву, в якій просив суд розглянути справи за їхньої відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов наступних висновків. Судом встановлено і підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 21.10.2020 року [PERSON] підписав заяву №2001714359501 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та отримав кредитну картку з встановленим кредитним лімітом на суму 20000,00 гривень (а.с.7). 25.11.2021 року між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON] підписано заяву №1002027899101 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до якої банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі у розмірі 76480,00 грн., строком на 36 місяців, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,01 % річних та комісії у розмірі 2,99 %, схема повернення кредиту: ануїтетна (рівними платежами) (а.с.3-4). Крім того, 25.11.2021 року [PERSON] підписав паспорт споживчого кредиту (а.с. 4 зворотна сторона). Відповідно до платіжної інструкції №TR.54016867.75265.8810 від 25.11.2021 року АТ «Перший Український Міжнародний Банк» перерахувало [PERSON] грошові кошти у розмірі 76480,00 грн. за кредитним договором №1002027899101 від 25.11.2021 року (а.с. 37). З виписки за рахунком за період з 21.10.2020 року по 05.07.2023 року вбачається, що [PERSON] користувався кредитними коштами (а.с.44-51). Відповідно до розрахунку заборгованості боржника [PERSON] перед АТ «Перший Український Міжнародний Банк» за кредитним договором №1002027899101 від 25.11.2021 року станом на 05.07.2023 року, заборгованість складається з 69553,16 гривень заборгованості по сумі кредиту; 4,97 гривні заборгованості за відсотками; 31493,48 гривень заборгованості за комісією, на загальну суму 101051,61 гривень (а.с.37 зворотна сторона -38). Згідно з розрахунком заборгованості боржника [PERSON] перед АТ «Перший Український Міжнародний Банк» за кредитним договором №2001714359501 від 21.10.2020 року станом на 05.07.2023 року, заборгованість складається з 29999,12 гривень заборгованості за кредитом, 17893,99 гривень заборгованість за процентами, 742,73 гривень заборгованість за комісією, на загальну суму 48635,84 гривень (а.с.39-42). Позивач зазначив, що 05.07.2023 року за вих.: №80 та №81 на адресу проживання боржника [PERSON] направлено письмову вимогу (повідомлення) про негайне погашення заборгованості за кредитними договорами у розмірі 101051,61 гривень і 48635,84 гривень (а.с.33, 34). Згідно положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України). Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України). Також згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином, встановлено, що між [PERSON] та АТ «Перший Український Міжнародний Банк» укладено кредитні договори, за якими позивач надав відповідачу кредитні кошти, якими останній користувався, а також, що відповідач був обізнаний з умовами кредитних договорів, що відображені у заявах №2001714359501 від 21.10.2020 року і №1002027899101 від 25.11.2021 року, про що свідчать його власноручний підпис у цих заявах. Доводи представника відповідача про те, що позовні вимоги в частині дострокового повернення кредитних коштів за кредитними договорами є передчасними, є необґрунтованими з огляду на таке. Так, статтею 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначені умови дострокового повернення кредиту. Зокрема, частиною 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Тобто, вказаною нормою закону передбачено, що кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого не настав, в повному обсязі за умови наявності наступних обставин: затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць; якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. При цьому, вказаною нормою зобов`язано кредитодавця у письмовій формі повідомити споживача про затримку сплати частини споживчого кредиту та/або процентів із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Будь-яких інших вимог до такого письмового повідомлення Закон не містить. Так само Закон не містить жодної вимоги щодо обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про споживче кредитування. Слід зазначити, що позов АТ «Перший Український Міжнародний Банк» до відповідача про стягнення заборгованості за кредитними договорами подано до суду у жовтні 2023 року. Документами, що додані позивачем до позовної заяви, підтверджується факт того, що останнє погашення заборгованості відповідачем здійснено у червні 2022 року. Враховуючи викладене, позивач мав усі правові підстави, визначені ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі. При цьому, право позивача вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, безпосередньо в судовому порядку, чинним законодавством України не обмежено. Таким чином, позивачем до моменту звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором вимоги ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» дотримано у повному обсязі. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по сумі кредиту та по відсоткам. Разом з тим, розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення комісії за кредитним договором №1002027899101 від 25.11.2021 року, суд виходить з такого. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець, на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19, провадження № 61-7416св20. Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Такі висновки зроблені в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №359/12165/14-ц. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно - правових нормах. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Суд звертає увагу, що в кредитному договорі №1002027899101 від 25.11.2021 року не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія. Також АТ «Перший Український Міжнародний Банк» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №496/3134/19, зроблені наступні висновки: якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Пунктом 5 заяви №1002027899101 від 25.11.2021 року про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,99 %, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту передбачена п.5.7.3 розділу ІІ «Послуги банку» Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (нова редакція діє з 01.11.2021 року). При цьому, з аналізу змісту зазначеного пункту договору вбачається, що сплату відповідної комісії банк покладає на позичальника попри те, що дії, за які вона справляється, вчиняються на користь банку, зокрема, послуги щодо списання та зарахування коштів з метою повернення кредиту, розрахунково-касове обслуговування кредиту (а.с.31). Враховуючи наведене, оскільки відповідачу було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд вважає, що положення кредитного договору, укладеного між сторонами про зобов`язання позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99 % щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Відтак, нарахування позивачем заборгованості по комісії за кредитним договором №1002027899101 від 25.11.2021 року в розмірі 31493,48 грн. є безпідставними. З урахуванням викладеного, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором №1002027899101 від 25.11.2021 року за комісією в розмірі 31493,48 грн. задоволенню не підлягають. Крім того, згідно з розрахунку заборгованості за кредитним договором №1002027899101 від 25.11.2021 року, наданим позивачем (а.с. 37 зворотна сторона 38), фактично на погашення заборгованості відповідачем сплачено: 6926,84 грн. - за кредитом, 5,9 грн. - за відсотками, 12793,19 грн. - комісії. Із наданого банком розрахунку заборгованості відповідача вбачається, що саме за узгодженою сторонами спору відсотковою ставкою, у розмірі 0,01% річних, розраховано заборгованість відповідача перед позивачем за відсотками. Оскільки банком без належних на те правових підстав була нарахована відповідачу комісія за кредитним договором на загальну суму 44286,67 грн., з яких [PERSON] сплачено 12793,19 грн., які мали бути спрямовані на погашення відсотків та заборгованості за тілом кредиту, то загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором №1002027899101 від 25.11.2021 року становить 56764,94 грн., виходячи із розрахунку: 20727,44 грн. + 48825,72 грн. (заборгованість по сумі кредиту) + 4,97 грн. (заборгованість по процентам) 12793,19 грн. (кошти, внесені відповідачем в рахунок сплати комісії) = 56764,94 гривень. Також, нарахування позивачем заборгованості по комісії за кредитним договором №2001714359501 від 21.10.2020 року в розмірі 742,73 грн. є безпідставними. З урахуванням викладеного, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором №2001714359501 від 21.10.2020 року за комісією в розмірі 742,73 грн. задоволенню не підлягають. Крім того, згідно з розрахунку заборгованості за кредитним договором №2001714359501 від 21.10.2020 року, наданим позивачем (а.с.39-42), фактично на погашення заборгованості за комісією відповідачем сплачено 215,62 гривень. Оскільки банком без належних на те правових підстав була нарахована відповідачу комісія за кредитним договором, з яких [PERSON] сплачено 215,62 грн., які мали бути спрямовані на погашення відсотків та заборгованості за тілом кредиту, то загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором №2001714359501 від 21.10.2020 року становить 47677,49 грн., виходячи із розрахунку: 29999,12 гривень (заборгованість за кредитом) + 17893,99 гривень (заборгованість по процентам) 215,62 гривень (кошти, внесені відповідачем в рахунок сплати комісії) = 47677,49 гривень. У зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, враховуючи обставини справи, суд вважає за можливе позов задовольнити частково. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2684,00 грн. (а.с.53), як передбачено ст.4 Закону України «Про судовий збір». Оскільки, суд частково задовольняє вимоги на суму 104442,43 грн., що становить 69,77 % від ціни позову, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 1872,63 грн. судових витрат. Щодо вимог відповідача про стягнення з позивача витрат на правову допомогу в розмірі 18500,00 грн. суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, інтереси відповідача представляє адвокат Сєдов\~М.В. На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача надано: договір №12-04 про надання професійної правничої допомоги від 12.04.2024 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , перелік та вартість послуг за договором, акт виконаних робіт за договором. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, згідно з частиною 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 року у справі №550/936/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, додатковій ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 року у справі № 927/237/20. З огляду на зазначене, враховуючи фактичний обсяг наданих адвокатом Сєдовим\~М.В. юридичних послуг, враховуючи, що позов задоволено частково у розмірі 69,77 %, зважаючи на співмірність суми витрат із складністю справи та відповідність суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, час, витрачений адвокатом Сєдовим\~М.В. на виконання відповідних робіт (надання послуг), суд вважає, що стягненню з АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на користь [PERSON] підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1872,63 грн., що буде співмірним до наданих послуг і задоволених вимог. Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. У зв`язку з тим, що з відповідача на користь позивача, як і з позивача на користь відповідача підлягає стягненню однакова сума судових витрат, тому суд з урахуванням вимог ч.10 ст.141 ЦПК України звільняє сторони від обов`язку сплачувати одна одній судові витрати.

Outcome: partial