Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-19 00:00:00

У квітні 2024 року, [PERSON] , у інтересах якої діє [PERSON] , звернулась до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що вона з відповідачем [PERSON] з 01.12.2006 року перебувала у шлюбі, який було розірвано 11.05.2023 року Броварським міськрайонним судом Київської області. В період шлюбу, сторони побудували садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 127,7 кв.м., житловою площею 70, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05.11.2015р. , індексний номер: 47042881, виданому на ім`я відповідача [PERSON] . Земельна ділянка, на якій розміщений житловий будинок по [ADDRESS] , була передана у приватну власність відповідачу [PERSON] на підставі рішення Погребської сільської Ради народних депутатів Х сесії ХХІІ скликання від 17.10.1996 року Броварського району Київської області, для обслуговування будівель і господарський споруд. Державний акт на право приватної власності на землю за адресою: [ADDRESS] було видано відповідачу [PERSON] 28.10.1997 року. Згідно листа №29-10-0.223-2940/2-24 від 22.03.2024р. Головного управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області, на дату видачі державного акту на землю, адреса земельної ділянки була [ADDRESS] , та теперішня адреса [ADDRESS] . Посилаючись на вимоги ст.120 Земельного кодексу України, згідно якої, особи, які набули право власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, позивач просить суд, незважаючи на відсутність у спірної земельної ділянки присвоєного кадастрового номеру, визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя вказану земельну ділянку та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташовані за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на житловий будинок по частині кожному та право власності на земельну ділянку під ним також по частині кожному та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Позивач [PERSON] , будучи сповіщеною про час та дату розгляду справи до суду не з`явилась, присутній у судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи сповіщеними належним чином про час та дату розгляду справи. Заслухавши думку представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Частиною 1\~ст.2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 Цивільного кодексу України\~визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені\~статтею 16 ЦК України. Згідно з\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.\~Тобто, майно, набуде подружжям під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя навіть у разі здійснення державної реєстрації на ім`я лише одного з них. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. На підставі ч. 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вказане також кореспондується з нормами ст. 368 ЦК України, відповідно до якої спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності, є спільною сумісною власністю. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.12.2006 року, який було розірвано 11.05.2023 року Броварським міськрайонним судом Київської області. В період шлюбу, сторони побудували садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 127,7 кв.м., житловою площею 70, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05.11.2015р. , індексний номер: 47042881, виданому на ім`я відповідача [PERSON] . Земельна ділянка, на якій розміщений житловий будинок по [ADDRESS] , була передана у приватну власність відповідачу [PERSON] на підставі рішення Погребської сільської Ради народних депутатів Х сесії ХХІІ скликання від 17.10.1996 року Броварського району Київської області, для обслуговування будівель і господарський споруд. Державний акт на право приватної власності на землю за адресою: [ADDRESS] було видано відповідачу [PERSON] 28.10.1997 року. Таким чином, аналізуючи норми закону та враховуючи, що побудований сторонами в період шлюбу житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за кожним право власності на 1/2 частину спірного будинка, та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об`єкт, на режим спільної часткової власності. Земельна ділянка на якій розміщений житловий будинок по [ADDRESS] не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки відповідач [PERSON] набув право власності на неї до шлюбу з позивачем [PERSON] , тому розподілу вона не підлягає і у цій частині у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до вимог\~статті 141 ЦПК України, при подачі позову позивачем було сплачено 9084,00 грн., Враховуючи частковість задоволення позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у сумі 4542,00 грн.

Outcome: partial