Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-09 00:00:00

29.11.2021 року представник позивача Київської окружної прокуратури міста Одеси звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради до [PERSON] про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями Київського районного суду м. Одеси головуючим визначено суддю Маломуж А.І., справі присвоєно єдиний унікальний номер 947/37549/21. Ухвалою судді від 28.12.2021 року у справі відкрито провадження. Розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження. Розпорядженням керівника апарату суду № 181 від 17.06.2022 року, відповідно до пункту 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 947/37549/21 (провадження № 2/947/33/22) у зв`язку з перебуванням судді Маломуж А.І. у відпустці. За результатами повторного автоматизованого розподілу справи головуючим визначено суддю Літвінову І.А. Ухвалою судді від 29.06.2022 року було прийнято до свого провадження цивільну справу № 947/37549/21 й продовжено підготовче провадження. Як встановлено, вимоги позивача обґрунтовуються тим, що з власності територіальної громади незаконно вибули земельні ділянки загальною площею 0,2809 га за адресою: [ADDRESS] на підставі неіснуючих рішень Таїровської селищної ради та неіснуючих державних актів на право власності на земельні ділянки. За договорами купівлі-продажу незаконні набувачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 19.06.2021 відчужили вищевказані земельні ділянки на користь [PERSON] , що є відповідачем по справі. Позивач зазначає, що є всі підстави стверджувати, що в силу первинної незаконної реєстрації на підставі неіснуючих державних актів права приватної власності на земельні ділянки 5110136900:50:002:0018, 15110136900:50:002:0020, 5110136900:50:002:0021, утворена в результаті їх подальшого об`єднання земельна ділянка з кадастровим номером 5110136900:50:002:0023 - також незаконно набута у приватну власність [PERSON] . Таким чином, позивач стверджує, що рішення щодо відведення у приватну власність на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] земельних ділянок за адресами: [ADDRESS] Таїровською селищною радою не приймались та державні акти на вказані земельні ділянки не видавались, подальше відчуження незаконними набувачами таких земельних ділянок па користь [PERSON] здійснено незаконно, є підстави стверджувати, що з власності територіальної громади м. Одеси неправомірно вибула земельна ділянка загальною площею 0,2809 га з кадастровим номером 5110136900:50:002:0023, тобто порушено інтереси держави. 18 жовтня 2022 року до суду надійшли заяви від [PERSON] та [PERSON] , як власників майна, розташованого на спірній земельній ділянці, про залучення третіми особами на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог. Протокольною ухвалою суду від 14.03.2023 року [PERSON] та [PERSON] залучено третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача. 18.09.2023 року представником [PERSON] адвокатом Штець О.О. було надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про незаконність та необґрунтованість позовних вимог. Зокрема відповідачем у відзиві вказано, що позивачем не доведено, а матеріали справи не містять доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про відсутність волевиявлення Таїровської селищної ради на відчуження земельних ділянок. Зазначається, що не зберігання другого примірнику державних актів, за наявності першого примірника у власників, не свідчить про їх недійсність, адже особи не можуть нести відповідальність за недбалість уповноважених органів Таїровської селищної ради зобов`язаних на їх зберігання відповідно до інструкцій. Відтак, відсутні підстави вважати, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника незаконно. Зважаючи на те, що [PERSON] отримав право власності на спірну земельну ділянку на підставі договорів купівлі-продажу та зареєстрував своє право власності у встановленому законом порядку, останній є добросовісним набувачем такого майна, тому у позові Київської окружної прокуратури міста Одеси потрібно відмовити у повному обсязі. 22.09.2023 року позивачем було подано заяву по суті справи, яка не містила заперечень по суті доводів відповідача. Разом з тим позивач зазначив про пропущений строк на подачу відзиву на позовну заяву. Після призначення справи до розгляду по суті, представник позивача Київської окружної прокуратури міста Одеси - Ломей Н.М. та представник особи, в інтересах якої подано позов - Одеської міської ради - Вишнивецька А.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вказуючи на його недоведеність та безпідставність. Треті особи в судове засідання не з`явилися, повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. В ході розгляду справи судом встановлено наступне. 17.06.2021 року Державним реєстратором Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області Марущак Ю.В. прийнято рішення за індексним № 58797338 про реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1 га кадастровий номер 5110136900:50:002:0018. Підставою для державної реєстрації зазначено державний акт на право приватної власності на землю, серія та номер Р3 №368454, виданий 05.08.2003 року Таїровською селищною радою на підставі рішення 11 сесії XXIII скликання Таїровської селищної ради від 24 грудня 1999 року за № 8. Згідно з державним актом, виділена земельна ділянка розташована на території Таїровської селищної ради, [ADDRESS] . 17.06.2021 року державним реєстратором Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області Марущак Ю.В. прийнято рішення за індексним № 58797853 про реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0885 га, кадастровий номер 5110136900:50:002:0020. Підставою для державної реєстрації зазначено державний акт на право приватної власності на землю, серія та помер Р3 № 368453, виданий 05.08.2003 року Таїровською селищною радою на підставі рішення 11 сесії ХХІІІ скликання Таїровської селищної ради від 24 грудня 1999 року за № 8. Згідно з державним актом виділена земельна ділянка розташована на території Таїровської селищної ради, [ADDRESS] . 18.06.2021 року державним реєстратором Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області Марущак Ю.В. прийнято рішення за індексним № 58825494 про реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0924 га, кадастровий номер 5110136900:50:002:0021. Підставою для державної реєстрації зазначено державний акт на право приватної власності на землю, серія та номер P3 №368452, виданий 05.08.2003 року Таїровською селищною радою на підставі рішення 11 сесії XXIII скликання Таїровської селищної ради від 24 грудня 1999 року за № 8. Згідно з державним актом, виділена земельна ділянка розташована на території Таїровської селищної ради, [ADDRESS] . Як вбачається із позовної заяви, з метою перевірки факту видачі вищевказаних рішень та державних актів на земельні ділянки Київською окружною прокуратурою м. Одеси направлено запит до Таїровської селищної ради. Відповідно до листа Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області від 24.09.2021 за № 2940/0207, оригінали рішень Таїровської селищної ради, прийняті в період з 1991 до 2005 року, у Таїровській селищній раді не зберігаються та у встановленому порядку передано на постійне зберігання до архівного відділу Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області. У зв`язку з перебуванням з 11.03.2021 Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області в стані припинення, усі документи, які перебували на зберіганні, передано до архівного відділу Одеської районної державної адміністрації Одеської області. На запит прокуратури листом архівного відділу Одеської районної державної адміністрації Одеської області від 04.08.2021 за № 16 надіслано копії усіх рішень 11 сесії ХХІІІ скликання Таїровської селищної ради від 24 грудня 1999 року за № 8, вивченням яких встановлено, що вказані рішення Таїровською селищного радою на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - не приймались, а земельні ділянки відводились іншим особам та за зовсім іншими адресами. Відповідно до листа Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області віл 24.09.2021 за № 2940/0207, другі примірники державних актів на право власності на землю, видача та реєстрація яких здійснювалися Таїровською селищною радою до 01.01.2005 року, відповідні книги реєстрації державних актів, в тому числі тих, що видані на посвідчення прав на земельні ділянки, які за рахунок земель площею 1078,0 га Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області були включені в межі міста Одеси, у 2009-2010 роках були передані на постійне зберігання до відділу Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області. Згідно з відповіддю Відділу № 4 Управління в Одеському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (м. Овідіополь) від 16.09.2021 зa № 303/43-21, другі примірники вищевказаних державних актів, видані на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до архіву відділу на зберігання не надходили. Відділом № 4 Управління в Одеському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (м. Овідіополь) прокуратуру проінформовано про те, що записи щодо реєстрації таких державних актів на право власності на землю у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі, що зберігається у відділі, - відсутні. В подальшому за договорами купівлі-продажу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 19.06.2021 відчужили вищевказані земельні ділянки на користь [PERSON] , що є Відповідачем по справі. 25.06.2021 за заявою [PERSON] на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, складеної 22.06.2021 ТОВ «УКРЛЕНДКОНСАЛТИНГ», Відділом у м. Одесі Головного управління Держгеотадастру в Одеській області в Державному земельному кадастрі зареєстровано об`єднану земельну ділянку загального площею 0.2809 га за адресою [ADDRESS] , з кадастровим номером 5110136900:50:002:0023 (за наслідками об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами 5110136900:50:002:0018, 5110136900:50:002:0020, 5110136900:50:002:0021, які набуто у приватну власність [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу, укладених 19.06.2021 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) Рішенням державного реєстратора Овідіопольської селищної ради Одеського району Марущак Ю.В. від 01.07.2021 за індексним № 59032343 за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на об`єднану земельну ділянку загальною площею 0,2809 га з кадастровим номером 5110136900:50:002:0023 за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2397533851237) на підставі заяви [PERSON] , засвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. від 19.06.2021 за № 7961, якою [PERSON] просив об`єднати земельні ділянки з кадастровими номерами 5110136900:50:002:0018, 5110136900:50:002:0020, 5110136900:50:002:0021. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частин першої та другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Частиною першою статті 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 199/10107/21 викладено висновок про те, що "власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника". Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, який підтримав Верховний Суд, зокрема у постановах: від 13 вересня 2023 року у справі № 359/3912/15-ц, від 20 вересня 2023 року у справі № 206/2421/16-ц, "захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України". У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з якими "власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна". Схожі за змістом правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц. Така судова практика є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи. В цій справі Київська окружна прокуратура м. Одеси звернулася до суду в інтересах Одеської міської ради у зв`язку з нездійсненням заходів останньої щодо захисту інтересів держави. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру". Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті (абзаци 1 і 2 частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру"). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший-третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру"). Системне тлумачення положень частин третьої-п`ятої статті 56 ЦПК України і частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва інтересів держави, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Київською окружною прокуратурою м. Одеси в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» скеровано лист від 10.08.2021 за № 4417вих-21 до Одеської міської ради, в якому повідомлено про незаконне вибуття з власності територіальної громади міста земельної ділянки площею 0,2809 га з кадастровим номером 5110136900:50:002:0023 по [ADDRESS] , а також запитано інформацію щодо вжиття міською радою заходів позовного характеру за викладеними обставинами. Департаментом з організації роботи Одеської міської ради листом від 02.09.2021 за № 520/1-мр прокуратуру повідомлено, що Одеською міською радою не приймались рішення щодо передачі у власність/користування фізичними/юридичними особами спірної земельної ділянки. Враховуючи факт повідомлення прокуратурою Одеську міську раду про незаконне вибуття з власності територіальної громади міста земельної ділянки та запитано інформацію щодо вжиття міською радою заходів позовного характеру та невжиття нею заходів щодо самостійного захисту інтересів держави, суд дійшов висновку про наявність підстав для звернення прокурора до суду в інтересах Одеської міської ради. Щодо вимог Київської окружної прокуратури м. Одеси про витребування земельної ділянки з власності [PERSON] , суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги з огляду на наступне. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). З огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практична реалізація Конвенції, застосовується судами як джерело права. Так, відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166 - 168). При цьому, вирішуючи питання щодо втручання в право особи на мирне володіння майном, необхідно враховувати, що у сталій практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу. Такими критеріями сумісності заходу втручання є те, чи ґрунтувалося зазначене втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Зазначений підхід із визначення критеріїв структурує метод розгляду справ, в яких підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу. Такий підхід складається з низки послідовних кроків, під час яких повинні розглядаються наступні питання: чи було втручання у право заявника на мирне користування його "майном"? Якщо так, то чи таке втручання складало позбавлення власності? Якщо ні, то чи був це контроль за користуванням відповідним майном? Так, принцип законності є першою і найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу. Друге речення першого пункту передбачає позбавлення "власності" "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом впровадження "законів". Крім того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, є притаманним всім статтям Конвенції (Iatridis v. Greece [ВП], § 58; Former King of Greece and Others v. Greece [ВП], § 79; Broniowski v. Poland [ВП], § 147). Існування правової основи у національному законодавстві саме по собі не є достатнім для дотримання принципу законності. Крім того, правова основа повинна мати певну якість, тобто вона повинна бути сумісною з верховенством права і повинна забезпечувати гарантії від свавілля. У зв`язку з цим необхідно зазначити, що, згадуючи "закон" стаття 1 Першого протоколу посилається на ту саму концепцію, на яку посилається Конвенція в інших місцях використовуючи цей термін, поняття, яке включає як статутне право, так і прецедентне право (Spacek, s.r.o., v. the Czech Republic, § 54; Vistins and Perepjolkins v. Latvia [ВП], § 96). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (East West Alliance Limited v. Ukraine, § 167; Unsped Paket Servisi SaN. Ve TiC. A.$. v. Bulgaria, § 37). Будь-яке втручання державного органу у право вільно володіти своїм майном може бути виправданим лише тоді, якщо воно відповідає законним публічним (та загальним) інтересам (Belane Nagy v. Hungary [ВП], п. 113). При цьому якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. У той же час, втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68; "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45). Водночас, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, ЄСПЛ загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (рішення та ухвали ЄСПЛ у справах "Раймондо проти Італії" від 22.02.1994, "Філліпс проти Сполученого Королівства" від 05.07.2001, "Аркурі та інші проти Італії" від 05.07.2001, "Ісмаїлов проти Російської Федерації" від 06.11.2008). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист право на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність та поведінка особи, з власності якої майно витребовується. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. З огляду на викладене суд звертає увагу, що при розгляді такої категорії справ, в першу чергу необхідно досліджувати питання наявності вищевказаних критеріїв співмірності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном, в процесі чого сторони можуть доводити наявність або відсутність обставин справи, пов`язаних з такими критеріями, шляхом подання відповідних доказів. Під час судового розгляду позивач не надав суду для дослідження ані оригінал, ані копію рішення Таїровської селищної ради від 24 грудня 1999 року № 8 на підтвердження своїх доводів. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач не довів, а матеріали справи не містять доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували відсутність волевиявлення Таїровської селищної ради на відчуження земельних ділянок. Отже, немає підстав вважати, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника незаконно. Суд зазначає, що відсутність зберігання другого примірника державних актів уповноваженими органами, за умови наявності першого примірника у власників, не свідчить про їх недійсність. Особи не можуть нести відповідальність за недбалість органів, зобов`язаних здійснювати зберігання таких документів відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації та зберігання державних актів на право приватної та колективної власності на землю, право постійного користування землею, а також договорів на право тимчасового користування землею (у тому числі оренди), затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №43 від 04.04.1999, чинної на момент видачі державних актів третім особам. Отже, суд дійшов висновку, що [PERSON] є добросовісним набувачем земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:50:002:0023 на підставі договорів купівлі-продажу та зареєстрував своє право власності у встановленому законом порядку, втрата державними органами державних актів свідчить про порушення лише з їх боку, що не може мати негативні наслідки для добросовісних набувачів права власності. Задоволення позовних вимог Київської окружної прокуратури м. Одеси, на думку суду, буде порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції та непропорційне втручання у право мирного володіння своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed