Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

Представник позивача Брикар О. М. через підсистему «Електронний суд» звернувся до суду з первісним позовом до [PERSON] , в якому просив у порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на транспортного засобу марки Honda, модель Civik, 2016 року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] . В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05.05.2022 по справі № 462/1203/22 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що зареєстрований 12 лютого 2021 року Франківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 51. За час спільного проживання у шлюбі сторонами у кредит був куплений автомобіль марки «Honda», модель Civik, 2016 року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , об`єм двигуна 1998 см3, право власності на який зареєстроване за відповідачкою. За час шлюбу кредит виплачувався за рахунок спільних коштів, при цьому автомобілем користувався кожен із подружжя, як для задоволення спільних інтересів сім`ї, так і особистих. Після розірвання шлюбу автомобіль перебуває виключно у володінні та користуванні відповідачки, доступу до нього позивач не має. Також представник зазначив, що у добровільному порядку не досягнута домовленість щодо поділу спільного майна подружжя, відтак позивач вважає, що йому належить 1/2 вказаного вище автомобіля. Разом із тим, у позасудовому порядку він не може оформити своє право власності на даний автомобіль, тому змушений звернутись з даним позовом до суду. Відтак, в силу вимог ст. 61, 69, 70 СК України просив задовольнити позовні вимоги. Ухвалою від 20.03.2024 в якості забезпечення позову було накладено арешт на спірний автомобіль. Ухвалою від 01.04.2024 було відкрито провадження у даній справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 29.04.2021 року. 25.04.2024 представником відповідачки за первісним позовом [PERSON] - адвокатом Кальоновим Д. Г. було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] , у якій просив визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль марки «Honda», модель Civik, 2016 року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , скасувати накладений арешт та стягнути з [PERSON] судові витрати. В обґрунтування зустрічної позовної заяви представник [PERSON] покликався на те, що спірний автомобіль є особистою приватною власністю позивачки (відповідачки за первісним позовом) [PERSON] . Зазначив, що кредитний договір з будь-якою фінансовою установою щодо придбання спірного автомобіля у кредит не укладався, а був укладений між фізичними особами у простій письмовій формі договір купівлі-продажу вищевказаного транспортного засобу. Також представник зазначив, що вказаний автомобіль був придбаний [PERSON] за грошові кошти, які були надані її батьками в порядку ст. 7 ЦК України. Крім того, наголошує, що фактично шлюбні відносини припинилися ще 03 листопада 2021 року, після того відповідач [PERSON] наніс позивачці численні тілесні ушкодження в область голови, обличчя, спини та тулуба, а також кинув [PERSON] на підлогу і душив її за горло руками. Вказані обставини підтверджуються матеріалами досудового розслідування за № 12021142370000406 від 04 листопада 2021 року. Після вказаної події сторони проживали окремо один від одного. Враховуючи вищенаведене, представник позивачки за зустрічним позовом зазначив, що саме 11 лютого 2022 року сім`я позивачки та відповідача розпалася та на той момент вже не відповідала вимогам ст. 3 СК України. Відтак, автомобіль марки «Honda», модель Civik, 2016 року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , придбано за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з [PERSON] , тому спірний автомобіль є виключно особисто приватною власністю [PERSON] , хоча формально й був придбаний у період дії шлюбу, та є особистою приватною власністю [PERSON] . Ухвалою від 11.06.2024 було прийнято зустрічну позовну заяву, об`єднано в одне провадження з первісним позовом, відкладено підготовче судове засідання для надання відповідачу за зустрічним позовом строку на підготовку відзиву на зустрічну позовну заяву. 08.07.2024 представник [PERSON] - адвокат Брикар О. М. подав відзив на зустрічний позов, у якому просив відмовити у задоволенні зустрічного позову та задовольнити первісний позов. Свою позицію обґрунтовував тим, що постановою дізнавача СД Львівського РУП №2 ГУНП у Львівській області від 22.07.2023 року кримінальне провадження №12021142370000406 від 04.11.2021 було закрито у зв`язку із відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Також зауважив, що постановою Франківського районного суду м. Львова від 13.12.2023р по справі №465/6838/23 провадження у справі про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 173-2 КУпАП було закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення. Відтак, наголошує, що 03.11.2021 [PERSON] не вчиняв жодних протиправних дій щодо [PERSON] . Також представник позивача заперечував твердження сторони позивача, що сімейні правовідносини між сторонами припинені, після 03.11.2021 внаслідок роздільного проживання, відсутності спільного господарства, спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків. Зауважив, що із заявами до суду про встановлення режиму окремого проживання або встановлення факту окремого проживання [PERSON] не зверталася. Крім того, до суду із позовом про розірвання шлюбу [PERSON] звернулася лише 12.03.2022 року, а договір купівлі-продажу авто укладений 11.02.2022. Вважає, що при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Стороною позивача за зустрічним позовом не доведено, що автомобіль придбаний за час окремого проживання та за її особисті кошти. Як джерело походження майна вказано, що гроші на покупку авто дав батько. Разом із тим, у матеріалах справи відсутні договори дарування, банківські виписки, які б дали змогу дійти висновку, що дійсно батько [PERSON] надав доньці грошові кошти на покупку автомобіля. Серед іншого зазначив, що договір купівлі-продажу автомобіля хоча і набувався у особисту власність [PERSON] , проте шлюб і фактичні шлюбні відносини на той час ще існували, а припинилися лише із набранням рішенням суду законної сили про розірвання шлюбу по справі №462/1203/22 06.06.2022. Ухвалою від 26.08.2024 підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову просив відмовити, оскільки вважає, що спірний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Щодо заподіяння тілесних ушкоджень відповідачці зауважив, що позивач не вчиняв жодних протиправних дій відносно відповідачки, оскільки кримінальне провадження по даному факту було закрито за відсутністю складу, а справа про адміністративне правопорушення була закрита у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Факт припинення шлюбних відносин на момент придбання спірного автомобіля вважає належним чином недоведеним, як і факт придбання спірного автомобіля за її особисті кошти. Відповідачка за первісним позовом - позивачка за зустрічним позовом просила відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, оскільки вважає, що спірний автомобіль є її особистою приватною власністю, бо він був придбаний за гроші, які їй були надані її батьками, а також зважаючи на те, що фактичні шлюбні відносини між нею та [PERSON] припинилися ще 03.11.2021, тобто до придбання спірного автомобіля. Представник [PERSON] також просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, обґрунтовуючи свою позицію доводами, що аналогічні викладеним у заявах по суті спору. В судове засідання, яке відбулося 17.12.2024 сторони та їх представники не з`явилися, проте подали заяви про завершення розгляду справи без їх участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки усіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його оголошення. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що первісний позов слід задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову - відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та [PERSON] 12 лютого 2021 року було укладено шлюб, актовий запис №51, що вбачається з відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу №00043699585 від 21.01.2024 (т. 1 а. с. 13- 14). Також із вищевказаних відомостей встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05.05.2022 шлюб між сторонами було розірвано (т.1 а. с. 14). 11.02.2022 між [PERSON] в особі її представника [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу транспортного засобу №4649/2022/3103278, відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] транспортний засіб - автомобіль марки Honda, модель Civik, 2016 року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] (т.1 а. с. 79). Із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] встановлено, що автомобіль марки Honda, модель Civik, 2016 року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] належить [PERSON] на праві власності, дата реєстрації 11.05.2022 (т. 1 а. с. 80). До матеріалів справи також долучено копії матеріалів кримінального провадження №12021142370000406 від 04.11.2021 по факту нанесення [PERSON] тілесних ушкоджень [PERSON] 03.11.2021 за адресою: [ADDRESS] , в тому числі заява про вчинення злочину від 03.11.2021, витяг з ЄРДР, доручення на здійснення досудового розслідування, протокол допиту потерпілого від 05.11.2021, протокол допиту свідка [PERSON] , висновок експерта №1290 від 04.11.2021, а також постанова про закриття даного кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (т. 1 а. с. 87 -95). Крім цього, в матеріалах справи наявна копія протоколу у справі про адміністративне правопорушення, складеного відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП по вищезазначеній події (а. с. 86) Відповідно до договору оренди квартири від 26.11.2021, укладеного між [PERSON] та [PERSON] продавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування (найм) для проживання однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 5.1 Договору оренди такий договір діє до 25.11.2023 з моменту передачі квартири за актом прийому - передачі. (а. с. 79-83). В матеріалах справи міститься копія акту прийому - передачі вищевказаного майна від 26.11.2021, проте такий акт не підписаний зі сторони орендодавця (відсутній підпис) (т. 1 а. с. 82 на звороті). Окрім цього, із додатку №1 до договору від 26.11.2021 встановлено, що докази сплати орендної плати за вказане майно відсутні, оскільки відсутній підпис орендодавця про отримання орендної плати. (т. 1 а. с. 83). Також до матеріалів справи долучені копії рахунків за спожиті комунальні послуги у квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 83-85). Із відповіді на адвокатський запит адвоката Брикара О. М. встановлено, що ТОВ «Ренатал груп» користувалося транспортним засобом марки Honda, модель Civik, 2016 року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] в період з 01.09.2021 по 31.12.2021 на підставі договору позички наземного самохідного транспортного засобу від 01.09.2021 та в період з 01.03.2022 по 31.05.2022 на підставі договору позички наземного самохідного транспортного засобу від 01.03.2022; користування ТЗ на підставі вищевказаних договорів передбачало суміжне користування керівником товариства та особами, які виконують дії в інтересах товариства (в тому числі і [PERSON] ); в період з 01.03.2022 по 31.05.2022 вказаним автомобілем користувався [PERSON] . До даного листа додано копії договорів позички від 01.09.2021 та 01.03.2022, а також акти приймання - передачі від 01.09.2021, 31.12.2021, 01.03.2022, 31.05.2022 (а. с. 227). Сторони не досягли згоди щодо поділу майна подружжя, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. При ухваленні рішення суд керується наступними правовими нормами. На підставі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України. Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 12.02.2021 по 05.06.2022. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно з ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. У постанові ВС від 12.06.2019 у справі №595/324/17 зазначено, що при вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном. Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. Аналогічна позиція наведена у постановах ВС від 05.09.2018 у справі №709/494/16-ц та від 20.05.2019 у справі №360/303/17-ц. Згідно пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові ВСУ від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах ВС від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц. Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За правилами ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи встановлені обставини справи та наведене правове регулювання відносин, що виникли між сторонами, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення у повному обсязі, оскільки спірний автомобіль був придбаний колишнім подружжям саме під час шлюбу. В процесі розгляду справи не було спростовано презумпцію спільності майна подружжя. Позивачем за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими доказами того, що вона за особисті кошти (надані батьками) придбала спірний автомобіль. Позивачка не клопотала перед судом про допит своїх батьків у якості свідків, інших доказів, які б підтверджували такі доводи позивачки за зустрічним позовом матеріали справи не містять. Тому суд дійшов висновку, що спірний автомобіль був придбаний подружжям за їх спільні кошти. Також суд критично оцінює доводи позивачки за зустрічним позовом щодо фактичного припинення шлюбних відносин 03.11.2021, після чого між подружжям припинилися сімейні стосунки, спільне господарство вони не вели, вони вже не були пов`язані спільним побутом та в кожного з них був окремий бюджет, тобто на момент придбання автомобіля (11.02.2022) сім`я позивача та відповідача розпалася та не відповідала ст. 3 СК України. Такі доводи відповідачки за первісним позовом не підтверджені жодними належними та допустимими письмовими доказами чи показами свідків. Копію договору оренди квартири від 26.11.2021 суд до уваги не бере, оскільки такий договір та акт приймання - передачі до нього не підписані зі сторони орендодавця, доказів сплати орендної плати за вказаним договором матеріали справи не містять, а долучення до матеріалів справи копій рахунків за спожиті комунальні послуги у квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] не підтверджують факту припинення шлюбних відносин між сторонами та їх окремого проживання. Окрім цього, суд враховує і те, що договір купівлі - продажу спірного транспортного засобу від 11.02.2022 був укладений між [PERSON] (позивачем) від імені якого діяла [PERSON] та [PERSON] (відповідачкою) в добровільному порядку, що нівелює доводи відповідачки за первісним позовом про фактичне припинення шлюбних відносин після 03.11.2021. За наведених обставин справи, враховуючи наведені норми матеріального права, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову з огляду на те, що позивачем за зустрічним позовом не надано достатніх доказів того, що вказаний автомобіль був придбаний за її особисті кошти та під час окремого проживання сторін у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин. Факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Такого висновку дійшов ВС у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18. Таким чином, суд вважає, що наявні підстави для задоволення первісного позову та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує те, що ч. 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Судом встановлено, що відповідно до звіту №759/24 від 26.03.2024 середня ринкова вартість спірного автомобіля становила 490240,78 гривень (т. 1, а. с. 36-58). Позивач просив визнати право власності на транспортного засобу, а тому ціна позову складає 245120,39 гривень, а позов поданий через систему «Електронний суд». Отже, судовий збір становить 1960,96 гривень, виходячи з наступного розрахунку: 245120,39*1%*0,8, який був сплачений позивачем за первісним позовом при зверненні до суду з позовом. Оскільки первісні позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, із відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом слід стягнути судовий збір в розмірі 1960,96 грн. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат, понесених на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості,що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У даній справі правнича допомога позивачу за первісним позовом надавалася адвокатом Брикарем О. М., що підтверджується ордером серії ВС 1189429 від 15.03.2024 (т.1 а. с. 15), договором про надання правничих послуг №8 від 14.02.2024 та додатком до нього №1 від 19.11.2024 (т.2 а. с. 4-6). Адвокат брав активну участь у справі, готував ряд процесуальних документів, приймав участь у судових засіданнях. Суд вважає, що надані документи є належними та допустимими доказами, які підтверджують факт понесення позивачем витрат, що пов`язані з наданою правничою допомогою адвокатом. У заяві від 24.11.2024 адвокат Брикар О. М. просив стягнути судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30000,00 гривень (т. 2 а. с. 1-3). Щодо суми (вартості) понесених витрат суд вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 у справі №201/14495/16-ц зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved