Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

До Фрунзенського районного суду м. Харкова 26.8.2021 надійшла позовна заява АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] , [PERSON] , в якій позивач просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 105/Р-08 від 04.09.2008 року у сумі 8465,53 доларів США, що за курсом НБУ складає 228484,65 грн., що складається з 3% річних від простроченої суми у розмірі 8465,53 доларів США та судові витрати. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.09.2021 цивільну справу за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» передано за територіальною підсудністю до Київського районного суду м. Харкова. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Ляха М.Ю. від 01.10.2022 прийнято до розгляду позовну заяву АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2022, у зв`язку з перебуванням судді Ляха М.Ю. у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, для розгляду даної справи визначено суддю Муратову С.О. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 25.10.2022 прийнято до свого провадження цивільну справу за вказаною позовною заявою про стягнення заборгованості. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, із повідомленням сторін. В своїй позовній заяві позивач вказує, що між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 04.09.2008 укладено кредитний договір 105/Р-08. Згідно договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати відповідачу-1 кредит у розмірі 5500,00 доларів США на термін до 03.09.2013, а відповідач-1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач-1 повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов?язань за кредитним договором, відповідач-1 сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов?язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 55000.00 доларів США. В порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, вілповілач-1 свої зобов?язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. 09.08.2013 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.09.2013 було задоволено стягнути заборгованість в розмірі 166686,45 доларів США., що еквівалентно 1331824,73 грн., нараховану станом на 15.01.2013. Винесення рішення Фрунзенським районним судом м. Харкова від 23.09.2013 не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов?язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов?язання. Прострочена сума заборгованості становить 25 254,98 доларів США. Оскільки, з відповідача було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.09.2013 тобто за період з 04.09.2008 по 15.01.2013, то за період після подання позовної заяви від 09.08.2013, з 10.08.2013 по 15.06.2021 відповідач має заборгованість у розмірі - 8465.53 доларів США, яка складається з наступного: 8465.53 доларів США, - 3 % річних від простроченої суми. В забезпечення виконання зобов?язання за договором 105/Р-08 між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та нижчевказаними фізичними особами було укладено договір поруки, укладений з поручителем [PERSON] в забезпечення виконання зобов?язань за кредитними договором відповідача-1. Відповідно до умов Договору поруки, а саме п.5, позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов?язань за договором 105/Р-08. Згідно з п.6 Договору поруки, поручитель зобов?язаний виконати зобов?язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п?яти календарних днів з моменту отримання. Вимога, що була пред?явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 01.10.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаною позовною заявою. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (т. 1 а.с. 65). Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20.02.2023 позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено; стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість станом на 15.06.2021 у розмірі 8465,53 доларів США, що за курсом 26,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.06.2021 складає 228484 грн. 65 коп.; стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , на користь АТ КБ «Приватбанк» пропорційно витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270,00 грн., тобто по 1135,00 грн. з кожного (т. 1 а.с. 96-98). Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30.10.2023 заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 20.02.2023 задоволено: заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 20.02.2023 по цивільній справі за позовною заявою АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості (справа №645/5609/21) скасовано; цивільну справу за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості призначити до розгляду в поряду спрощеного позовного провадження (т. 1 а.с. 19-20). 27.11.2023 до канцелярії суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] адвоката Зарубіна Є.В. на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості відмовити у повному обсязі (т. 2 а.с. 24-27). На обґрунтування відзиву зазначив, зокрема, що відповідно до рішення суду сума заборгованості стягнута лише з [PERSON] . Жодних рішень суду про стягнення заборгованості з [PERSON] надано до суду не було. Крім цього, будь яких підтверджень або доказів що рішення суду по справі №645/833/13 від 23.09.2013 не виконано позивачем не надано. Також підтверджень що рішення суду було пред`явлено до виконавчої служби на примусове виконання теж не надано. Отже у зв`язку з ненаданням до суду доказів наявності заборгованості по кредитному договору, вважає позивні вимоги безпідставні, а отже у задоволенні позову повинно бути відмовлено. Вважає, що позивачем пропущено строк позивної давності щодо стягнення 3% річних. Окрім зовсім не зрозуміло звідки була взята сума заборгованості 25 254,98 Долар США. Посилання позивача на рішення Фрунзенського районного суду не зрозуміле, так як у рішенні суду вказано заборгованість у розмірі 1 331 824,73грн. Станом на час звернення банку до суду заборгованість відсутня, а отже вимоги про сплату 3 відсотків є безпідставні. 05.06.2024 до канцелярії суду надійшли додаткові пояснення представника АТ КБ «Приватбанк» Левицької А.В., в яких просила відхилити доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задовольнити (т. 2 а.с. 59-62). На обґрунтування додаткових пояснень зазначив, зокрема, що [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» 04.09.2008 уклали кредитний договір 105/P-08 (надалі Договір), що не заперечується сторонами. Згідно договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати відповідачу-1 кредит у розмірі 55000.00 [Долар США] на термін до 03.09.2013, а відповідач-1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу-1 кредит у розмірі 55000.00 [Долар США]. В забезпечення виконання зобов`язання за Договором 105/P-08 між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 04.09.2008, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т.А. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 6029. Також в забезпечення виконання зобов`язання за Договором 105/P-08 між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем-1 було укладено договір поруки з поручителем [PERSON] . Відповідачі свої зобов`язання не виконали, а саме не здійснили погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. В зв`язку з чим позивачем було ініційовано судові позови до відповідачів. Так, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.07.2013 було задоволено позовні вимоги банку та вирішено на підставі договору іпотеки від 04.09.2008, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Т.А., 04.09.2008 за №6029 - в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 105/P-08 від 04.09.2008 в сумі 166686,45 (Доллар США), що за курсом 799,30 відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.01.2013 складає 1331824,73 грн. звернути стягнення на квартиру загальною площею 64.10 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, за початковою ціною реалізації, встановленною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеною суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки квартири. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.09.2013 було стягнуто з [PERSON] заборгованість в розмірі 11331824,73 грн, що еквівалентно 166686,45 (Долар США) , нараховану станом на 15.01.2013. По наявність вищевказаних судових рішень відповідачам було відомо, так як вони приймали участь у судових засіданнях та оскаржували вищевказані рішення в апеляційному порядку. Так як вищевказані рішення суду набрали законної сили, але виконані не були, АТ КБ «Приватбанк» 22.11.2016 в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 64.10 кв.м., житловою площею 47.60 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Після чого Банком було відображено дану операцію в розрахунку заборгованості. Після постановки предмета іпотеки на баланс банку сума заборгованості відповідача-1 перед АТ КБ Приватбанк зменшилася і станом на 27.12.2016 становила 25329,87 доларів США (заборгованість за тілом кредиту). Саме на цю суму заборгованості було проведено нарахування 3% річних згідно ст. 625 ЦК України. За змістом ч. 4 ст. 591 ЦК України та ч. 7 ст. 47 Закону України «Про іпотеку», якщо сума, одержана від реалізації предмета застави (іпотеки), не покриває вимоги заставодержателя (іпотекодержателя), він має право отримати суму, якої не вистачає (решту суми). Таке право іпотекодержателя було передбачено і договором іпотеки від 04.09.2008, укладеного між сторонами. Прострочена сума заборгованість становить 25 254,98 [Долар США]. Будь-яких доказів, які б підтверджували факт виконання судового рішення (повну сплату заборгованості) відповідачами не надано. Зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитом триватиме до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання у повному обсязі. Відтак, позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення. Оскільки, відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності то вважає, що позивач у будь-якому разі має право вимагати стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України за період за останні 3 роки, що передували зверненню з позовом (26.08.2021). В судовому засіданні представник позивача АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Панченко А.С. (в режимі відеоконференції) підтримала позовну заяву, просила задовольнити позовнві вимоги. Представник відповідача [PERSON] адвокат Зарубін Є.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви, просив застосувати строки позовної давності, зазначив, також, що Рішенням Фрунзенського районного суд м. Харкова від 23.09.2013 суму заборгованості стягнуто лише з [PERSON] , з [PERSON] стягнення заборгованості не застосовувалось. Банком звернуто стягнення на свою користь, квартиру переоформлене на банк, а тому заборгованість відсутня, та стягнення 3% є безпідставними. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Вимоги ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачають, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим ЦПК України випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані (у письмовій або електронній формі, речовими об`єктами, висновками експертів, показаннями свідків), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, згідно якого кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно копії кредитної угоди №105/Р-08 від 04.09.2008 між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] укладена кредитна угода №105/Р-08, предметом якої є загальна сума кредиту в рамках кредитної Угоди: 55000,00 доларів США. Позивач виконав свої зобов`язання, надавши грошові кошти у розмірі 55000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування цим кредитним лімітом у розмірі 18% річних згідно з п.4.1. вказаної угоди. Строк повернення кредиту, згідно з п.1.3 кредитного договору, було встановлено до 03.09.2013, який міг бути змінений у разі порушення зобов`язань за цією кредитною угодою. Відповідно до кредитної угоди №105/Р-08 від 04.09.2008, погашення кредиту, сплата відсотків за цим договором здійснюється у валюті кредиту (т. 1 а.с. 25-31). В забезпечення повного та своєчасного виконання зобов`язань по вищевказаному кредитному договору №105-Р/08 від 04.09.2008 між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» в особі Центрального відділення філії «Харківське регіональне управління» та [PERSON] 04.09.2008 було укладено договір поруки. Відповідно до п.4 Договору поруки [PERSON] , як поручитель боржника [PERSON] відповідає перед ПриватБанком за виконання зобов`язань вищевказаним боржником у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, штраф, пені та інших платежів, як солідарні боржники (т. 1 а.с. 36). Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.09.2013 позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено повністю; стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 105/Р-08 від 04.09.2008 у сумі 1 331 824 гривні 73 копійки; стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у сумі 1700,00 грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120,00 грн. (а.с. 9-14). Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Згідно із статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з вимогами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З огляду на вищенаведені норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Крім того, Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 535/757/17 (провадження № 61-30148св18), зробив аналогічний висновок щодо подібних правовідносин. Отже, у розумінні наведених положень закону позивач як кредитор вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. У відповідності з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2 ст. 554 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Виконання своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитом відповідач в порушення статей 1048-1050, 1054 ЦК України не виконав, внаслідок чого позивачем було пред`явлено вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується рішенням суду від 23.09.2013 (т. 1 а.с. 9-14). У вищевказаному судовому рішенні заборгованість за кредитним договором була визначена у повному обсязі, тому кредитор має право на отримання гарантій внаслідок неналежного виконання зобов`язання, у порядку визначеному ч. 2 ст. 625 ЦК України. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію (яка продубльована в наступних за нею постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.10.2018 по справі № 675/869/16-ц, від 31.10.2018 по справі № 155/1315/15-ц та ін.) про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця в цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого представником позивача, основна сума заборгованості з 10.08.2013 до 15.06.2021 складає 25254,98 доларів США, саме від даної суми розраховані 3 % річних (а.с. 15-16). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить стягнути 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 8465,53 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15.06.2021 становить 228484,65 гривень, нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, за невиконання рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.09.2013. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такий висновок сформульований, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Так, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити, зокрема, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З огляду на те, що грошове зобов`язання у відповідача виникло з дати набуття рішенням суду від 23.09.2013 законної сили, і відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, тобто позивач має право на отримання 3% річних від простроченої суми. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Викладене узгоджується з правовою позицією, наведеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 по справі № 127/15672/16-ц. До канцелярії суду представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності. У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальні. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності. Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність визначена статтею 258 ЦК України. Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини. Як вбачається з розрахунку позивача, сума до стягнення з відповідачів згідно із рішенням суду від 23.09.2013 становить 1331824,73 гривень. Згідно виписки за 27.12.2016 [PERSON] сплачено 28037,04 доларів США, що становить 739212,77 гривень (т. 2 а.с. 74), отже залишок суми до стягнення згідно рішення суду від 23.09.2013 - 592\~611,96 гривень. Розрахунковий період з 26.08.2018 по 26.08.2021 (день звернення з позовом до суду), кількість днів 1097, відтак сума заборгованості за даний період становить 53 383,78 гривень. Однак, трирічний строк позовної давності щодо стягнення 3% річних за період з 10.08.2013 по 25.08.2018 включно позивачем пропущено. Перевіривши розрахунок заборгованості, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме з відповідачів [PERSON] , [PERSON] слід стягнути солідарно 3% річних в сумі 53383,78 гривень, які нараховані з урахуванням позовної давності (про застосування якої просив представник відповідача) за період з 26.08.2018 по 26.08.2021 (день звернення з позовом до суду), оскільки право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. У зв`язку із викладеним суд визначає базову суму для обчислення сум, визначених статтею 625 ЦК України, в національній валюті України, оскільки саме в такій валюті визначена сума заборгованості у судовому рішенні від 23.09.2013. При цьому положення статті 625 ЦК України передбачає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду. Зазначені правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19), та у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) та підтримані Верховним Судом у постановах від 15.11.2023 у справі № 711/4585/22 (провадження № 61-8119св21), від 15.11.2023 у справі № 711/4585/22 (провадження № 61-8119св21), від 08.02.2024 у справі № 303/9999/21 (провадження № 61-9401ск23). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно платіжного доручення №BOJ68B3HXS від 08.07.2021 позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3427,27 грн. (т. 1 а.с. 1). Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (23,36%)- 800,62 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial