Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

На адресу Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали цивільної справи за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Веллфін" до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит № 1623038 від 20.07.2021 в розмірі 24000,00 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.07.2021 між позивачем та [PERSON] \~\~укладено Договір про споживчий кредит № 1623038 від 20.07.2021 року в електронній формі. За умовами пункту 1.1 укладеного між позивачем та відповідачем Договору про споживчий кредит, позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 8000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Пунктом 1.3 Договору про споживчий кредит встановлено, що позика надається строком на тридцять днів. Позивачем в порядку встановленому п. 1.4. Договору про споживчий кредит на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики в розмірі 8000 грн, що підтверджується повідомленням. Таким чином, позивачем належним чином виконані умови Договору про споживчий кредит, в той час як відповідачем отримані грошові кошти в передбачені строки не повернуті, внаслідок чого в останнього утворилась заборгованість за Договором про споживчий кредит зі сплати основного боргу, процентів та прострочених процентів. За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані для розгляду судді Чорнусі Ю.В. Ухвалою суду від 21.08.2024 відкрито провадження у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Веллфін" до [PERSON] про стягнення заборгованості та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначенням судового засідання на 18.09.2024. У судове засідання 18.09.2024 сторони не з`явились, належним чином повідомлялись про дату, час та місце судового засідання у справі. Позивач 30.08.2024 надав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, підтримання позовних вимог в повному обсязі, відсутність заперечень проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання 18.09.2024 не з`явилась. Про причини неявки до суду відповідач не повідомила, клопотання та заяви не подавала. Відповідачу направлені копія ухвали про відкриття провадження у справі, копія позовної заяви та судова повістка на останнє відоме зареєстроване місце проживання, відомості про яке отримано судом згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 730432, однак поштове відправлення повернулось на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Крім того, на виконання вимог ч.11 ст. 128 ЦПК України, виклик відповідача до суду здійснювався через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. Позивач у позовній заяві просив розглядати справу за правилами спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін, позовну заяву розглядати за відсутності позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У судове засідання 22.10.2024 сторони не з`явились, належним чином повідомлялись про дату, час та місце судового засідання у справі, про причини неявки до суду не повідомили. Позивач 21.10.2024 надав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, підтримання позовних вимог в повному обсязі, відсутність заперечень проти заочного розгляду справи. Відповідач повідомлялась про дату, час та місце судового засідання шляхом направлення судової повістки, а також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. У судове засідання 11.12.2024 сторони не з`явились, належним чином повідомлялись про дату, час та місце судового засідання у справі, про причини неявки до суду не повідомили. Позивач 09.12.2024 надав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, підтримання позовних вимог в повному обсязі, відсутність заперечень проти заочного розгляду справи. Оскільки судом вжито всіх заходів для забезпечення належного сповіщення відповідача про судове засідання, однак відповідач до суду не з`являлась, про причини неявки не повідомляла, не подала відзив, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність розглядати справу по суті за відсутності відповідача, за правилами заочного розгляду справи та на підставі наявних у справі доказів, згідно з вимогами ч.4 ст. 223 ЦПК України та ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682ск19) зазначив про те, що у разі, коли наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Повно і всебічно з`ясувавши обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, наявні у справі, суд дійшов таких висновків. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК України). Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно ч.1 ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч.1 ст. 527 ЦК України). Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Положеннями ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено що 20.07.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит № 1623038. Договір підписаний зі сторони позичальника електронним підписом (а.с. 16-21). Пунктом 2 Розділу І Правил надання грошових коштів у позику у формі споживчого кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» визначено, що: електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор є особистим ключем Заявника/Позичальника для формування електронного підпису. заявник/позичальник - це фізична особа, що має намір укласти Договір про споживчий кредит з Товариством шляхом приєднання до зазначених умов і вчинення дій визначених у цих Правилах. Згідно пункту 1.1 Договору про споживчий кредит № 1623038 від 20.07.2021 Позикодавець надає Позичальникові на умовах, що передбачені даним Договором, грошові кошти в позику у сумі 8000 грн на умовах строковості зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п. 1.5 цього Договору. Строк позики за цим Договором складає 30 днів, позика має бути повернута згідно таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та загальної річної процентної ставки за Договором про споживчий кредит (додаток до Договору) до 19.08.2021 року (п. 1.3. Договору). Цей Договір є укладеним з моменту перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний Позичальником та діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за Договором (п. 1.4 Договору). Згідно пункту 3.3 Договору заборгованість за Договором про споживчий кредит, що включає в себе суму позики, нараховані основні проценти, додаткові проценти у разі несвоєчасного повернення заборгованості\~Позичальником,\~підлягає сплаті\~шляхом безготівкового\~перерахування коштів\~у розмірі\~суми заборгованості\~на поточний\~рахунок Позикодавця\~у строк,\~встановлений Договором\~про споживчий\~кредит. У позовній заяві позивач посилається на те, що ним виконані умови договору про споживчий кредит належним чином, а відповідачем отримані грошові кошти у передбачений строк у сумі 8000 гривень. При цьому, позивач зазначає, що загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем станом на 15.07.2024 становить 24000 гривень, з яких: 8000 гривень основний борг; 16000 гривень заборгованість по відсоткам. Однак, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують факт перерахування коштів позивачем відповідачу. Згідно п. 1.6. ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі Закон № 2346-III) в редакції, чинній станом на момент укладення договору, документ на переказ - електронний або паперовий документ, що використовується суб`єктами переказу, їх клієнтами, кліринговими, еквайринговими установами або іншими установами - учасниками платіжної системи для передачі доручень на переказ коштів. Відповідно до\~п.\~22.1.\~ст.\~22\~Закону №\~2346-III\~ініціювання переказу\~здійснюється за\~такими видами\~розрахункових документів: 1)\~платіжне доручення; 2)\~платіжна вимога-доручення; 3)\~розрахунковий чек; 4)\~платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів. Згідно п. 22.4. ст. 22 Закону № 2346-III під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку. Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання. Подання паперових розрахункових документів до банку має здійснюватися клієнтом особисто, якщо інше не передбачено договором. Подання електронних розрахункових документів може здійснюватися клієнтом як особисто на носіях інформації, так і за допомогою наданих йому обслуговуючим банком програмно-технічних засобів, які забезпечують зв`язок з програмно-технічними засобами цього банку. Програмно-технічні засоби з вбудованою в них системою захисту інформації мають відповідати вимогам, що встановлюються Національним банком України(п. 22.5. ст. 22 Закону № 2346-III). Згідно постанови\~Верховного Суду\~у складі\~колегії суддів\~Третьої судової\~палати Касаційного\~цивільного суду\~у справі\~№ №554/4300/16-ц,\~провадження №61-3689св21\~від 25.05.2021належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до\~п.\~62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 04.07.2018 № 75 (в редакції, чинній станом на момент укладення договору) виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. У постанові від 15.06.2023 у справі № 910/15023/21 Верховний Суд відзначає, що виписки з особового рахунка клієнта банку (банківські виписки з рахунку позичальника) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16143/18, від 26.02.2020 у справі № 911/1348/16, від 19.11.2020 у справі № 910/21578/16, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 381/1647/21, від 07.12.2022 у справі № 298/825/15-ц). Отже, виписки з особових рахунків є документом, який суду необхідно оцінити відповідно до вимог процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору, позики або надання фінансової допомоги тощо. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не були надані суду розрахункові документи, банківські виписки або інші належні та допустимі докази, які підтверджують факт перерахування коштів відповідачу. У договорі № 1623038 від 20.07.2021, доданому до позовної заяви, відсутні відомості про банківські та карткові рахунки відповідача. Суд не може прийняти до уваги долучену до матеріалів справи інформаційну довідку вих. № 705/07 від 15.07.2024 (а.с. 34), оскільки з неї не можливо встановити ким та кому саме, на який банківський або картковий рахунок було перераховано кошти. Сам по собі наданий суду розрахунок заборгованості за Договором позики № 1623038 від 20.07.21 (а.с. 22-33) не може вважатись належним доказом на підтвердження існуючої заборгованості та повинен оцінюватись в сукупності із доказами, які підтверджують факт перерахування коштів відповідачу. Велика Палата\~Верховного Суду\~у п. 81 постанови\~від 18.03.2020\~у справі\~№ 129/1033/13-ц\~(провадження\~№ 14-400цс19)\~зазначила,\~що принцип змагальності забезпечує\~повноту дослідження обставин справи\~та покладає\~тягар доказування\~на сторони.\~Водночас цей\~принцип не\~створює для\~суду обов`язок\~вважати доведеною\~та встановленою\~обставину,\~про яку\~стверджує сторона.\~Таку обставину\~треба доказувати\~таким чином,\~аби реалізувати\~стандарт більшої\~переконливості,\~за яким\~висновок про\~існування стверджуваної\~обставини з\~урахуванням поданих\~доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний\~(див.\~постанови Касаційного\~господарського суду\~у складі Верховного Суду\~від 2\~жовтня 2018\~року у\~справі №\~910/18036/17,\~від 23\~жовтня 2019\~року у\~справі №\~917/1307/18(пункт\~41)).\~Тобто,\~певна обставина\~не може\~вважатися доведеною,\~допоки інша сторона її\~не спростує\~(концепція\~негативного доказу),\~оскільки за\~такого підходу\~принцип змагальності втрачає сенс\~(див.\~пункт 43\~постанови Касаційного\~господарського суду\~у складі\~Верховного Суду\~від 23\~жовтня 2019\~року у\~справі №\~917/1307/18). У постанові від 27.05.2020 у справі номер 2-879/13 (провадження № 61-10802св18) Верховний Суд зазначив, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом. За таких обставин, враховуючи не надання позивачем належних та допустимих доказів перерахування позивачем відповідачу коштів у сумі 8000,00 гривень на виконання договору про споживчий кредит № 1623038 від 20.07.2021, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed