Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

У січні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (надалі за текстом - позивач) звернулось до суду з даним позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2), про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, посилаючись на те, що 21.12.2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачем 1 укладено кредитний договір № 44174-КМК-07, відповідно до якого банк надав кредит в сумі 560 000 грн. зі строком до 21.12.2022 та зі ставкою за користування кредитом у розмірі 13 % річних. 21.12.2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачем 2 в забезпечення умов кредитного договору укладено договір поруки № 44174-ПКМ/1-07. 26.12.2011 заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва у справі 2-886/11 та стягнуто солідарно з відповідача 1 та відповідача 2 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором № 44174-КМК-07 від 21.12.2007 у розмірі 1 242 888,19 грн. 31.01.2014 ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/27377/13-ц замінено стягувача у цивільній справі за позовом ПАТ «Кредитпромбанк» до відповідача 1 та відповідача 2 про стягнення заборгованості за кредитним договором з ПАТ «Кредитпромбанк» на ПАТ «Дельта Банк». 24.05.2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Гефест» укладено договір № 1436/к купівлі-продажу майнових прав, відповідно до п.п.1.1 якого продавець - ПАТ «Дельта Банк» передає у власність покупцеві - ТОВ «ФК «Гефест» майнові права, які виникли або можуть виникнути у майбутньому, зокрема право вимоги до боржників, майнових поручителів, фінансових поручителів, які виникли за укладеними договором та/або на інших підставах наведених у додатку № 1 цього договору. Станом на дату подачі позовної заяви, вищезазначене рішення не виконано, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача 3 % річних та інфляційні витрати. Ухвалою суду від 28 лютого 2024 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 12.08.2024 року вирішено здійснити перехід до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час, дату і місце його проведення повідомлений належним чином. Представник позивача подав клопотання у якому просив провести розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти проведення заочного розгляду та постановлення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення за останнім відомим місцем реєстрації. Відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надходило. Враховуючи викладене та вимоги ст. 279, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, у відсутності учасників судового процесу, що не з`явились, та за наявними у справі матеріалами, з ухваленням у справі заочного рішення. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21.12.2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачем 1 укладено кредитний договір № 44174-КМК-07, відповідно до якого банк надав кредит в сумі 560 000 грн. зі строком до 21.12.2022 та зі ставкою за користування кредитом у розмірі 13 % річних. 21.12.2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачем 2 в забезпечення умов кредитного договору укладено договір поруки № 44174-ПКМ/1-07. 26.12.2011 заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва у справі 2-886/11 та стягнуто солідарно з відповідача 1 та відповідача 2 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором № 44174-КМК-07 від 21.12.2007 у розмірі 1 242 888,19 грн. (а.с. 5-6). 31.01.2014 ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/27377/13-ц замінено стягувача у цивільній справі за позовом ПАТ «Кредитпромбанк» до відповідача 1 та відповідача 2 про стягнення заборгованості за кредитним договором з ПАТ «Кредитпромбанк» на ПАТ «Дельта Банк». 24.05.2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Гефест» укладено договір № 1436/к купівлі-продажу майнових прав, відповідно до п.п.1.1 якого продавець - ПАТ «Дельта Банк» передає у власність покупцеві - ТОВ «ФК «Гефест» майнові права, які виникли або можуть виникнути у майбутньому, зокрема право вимоги до боржників, майнових поручителів, фінансових поручителів, які виникли за укладеними договором та/або на інших підставах наведених у додатку № 1 цього договору (а.с. 7-8). Вищезазначене рішення суду про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, не виконано. Доказів зворотного в ході розгляду справи відповідачем до суду подано не було. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредиторові від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримані компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (статті 519, 612, 625 ЦК України). Відповідно до вимог ст.ст.611, 612 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Постановою Великої Палати Верховного Суду 16.01.2019 р. у справі №373/2054/16-ц встановлено наступне «У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Відповідно до правового висновку постанови Верховного Суду України від 15.11.2010 у справі № 3-11гс10, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 травня 2018 р у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц). За таких обставин, обґрунтованими є доводи позову щодо періоду нарахування 3 % річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання. Позивачем було надано розрахунок інфляційного нарахування за порушення зобов`язання з повернення кредиту, що зафіксовано в рішенні суду, в розмірі 1 242 888,19 грн. розрахований за період з 12.03.2019 року по 23.02.2022 року у розмірі 110 225,44 грн., інфляційне нарахування за той самий період складає 271 769,92 грн. Таким чином 3% річних та інфляційні витрати за невиконання грошового зобов`язання, що підлягають стягненню складають 381 995,37 грн. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. З урахуванням задоволення позову, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5 729,93 грн.

Outcome: approved