Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

22.07.2024 представник [PERSON] - адвокат Татьков Вадим Анатолійович звернувся до суду з заявою, в якій просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] , є одинокою матір`ю та одноособовим опікуном над своєю донькою [PERSON] , [INFO] , батька якої, [PERSON] , позбавлений батьківських прав, згідно рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2013 справа № 2/205/2278/13 у зв`язку з тим, що не цікавився долею донька, не займався її вихованням та матеріальним утриманням. Заява мотивована тим, що [PERSON] має неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , [PERSON] не перебуває у зареєстрованому шлюбі із батьком дитини, шлюб був розірваний згідно рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2011 року, справа № 2-3680. Заявниця має намір переїхати на постійне проживання до держави Ізраїль. Неповнолітня донька заявниці проживала від народження разом з матір`ю на території України. Для того, щоб проживати на законних підставах на території Ізраїлю заявниці з її донькою, вона має намір отримати відповідне громадянство держави Ізраїль. Проте для того, щоб донька могла проживати разом з мамою в Ізраїлі та отримати громадянство цієї країни, необхідно, відповідно до законодавства держави Ізраїль, а саме інструкції № 5.2.0008, встановити факт того, що заявниця є одинокою мамою та її донька перебуває під її повною фактичною юридичною опікою, та піклуванням. Тому, встановлення факту, що заявниця є одинокою мамою, має юридичне значення, оскільки це дасть можливість отримати дозвіл Управління з питань реєстрації населення та імміграції Міністерства внутрішніх справ Ізраїлю на отримання їй та її доньки громадянства держави Ізраїль. Ухвалою суду 07.08.2024 року відкрито провадження по справі, постановлено проводити розгляд справи за правилами окремого провадження. В судове засідання учасники справи не з`явилися. Представник заявника надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі заявниці, заяву підтримують. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення заяви, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 1580 від 27.11.2007 року. Батьками зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Суд враховує, що мають бути захищені найкращі інтереси неповнолітньої дитини, зокрема з метою можливості вільного та законного проживання в іншій державі. Чинним законодавством не визначений порядок надання статусу одинокої матері, тобто встановити даний факт в позасудовому порядку неможливо. Заявниця [PERSON] з моменту народження доньки, після її розлучення з батьком дитини [PERSON] , позбавлення останнього батьківських прав, виховує і утримує дитину сама, що підтверджується матеріалами справи. За таких обставин суд вважає, що заявниця є одинокою матір`ю, яка виховує доньку [PERSON] без батька. [PERSON] , батько [PERSON] доньки заявниці, згідно рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2013 року (справа № 2/205/2278/13), позбавлений батьківських прав. Заявниця [PERSON] у заяві зазначає, що не може проживати на законних підставах на території Ізраїлю з донькою, оскільки для оформлення документів їй необхідно підтвердження факту, що вона є одинокою матір`ю. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статті 3, 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року покладають на Держави - учасниці цієї Конвенції зобов`язання забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів, також вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. Вимога Конвенції ООН про права дитини обумовлена потребою забезпечити вирішення питань, що стосуються виховання і піклування про дитину, у легітимний спосіб і таким чином гарантувати стабільне життя дитини і впорядкованість її відносин з батьками чи іншими піклувальниками. Багатостороннім міжнародним договором, спрямованим на захист дитини від незаконного переміщення чи утримання, є Гаазька Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року, до якої приєдналися Україна та Ізраїль. У Гаазькій Конвенції вживаються поняття «право піклування» і «право доступу», тлумачення яких обмежено виключно цілями Конвенції. Так, «право піклування» охоплює права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини, а «право доступу» включає право спілкуватися з дитиною, у тому числі переміщувати дитину на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання (стаття 5 Конвенції). Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон. Тобто, наявність документа, що визначає місце проживання дитини з одним із батьків, не є підставою для зміни дитиною держави проживання цим з батьків одноособово. Зміна країни проживання дитини вимагає окремого узгодження з тим з батьків, який проживає окремо (а за відсутності - потрібен дозвіл суду), адже такий переїзд, як правило, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичного соціального, культурного, мовного середовища дитини, тобто впливає на питання, пов`язані з її подальшим життям, розвитком і вихованням. Згідно з ст. 121 Сімейного кодексу України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цвітного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ст. 125 Сімейного кодексу України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Визначення походження дитини проводиться в момент державної реєстрації її народження, яке має бути здійснене у відповідності до ст. ст. 144-147 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 242 Цивільного кодексу України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною. Законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа. Відповідно до Регламенту № 5.2.0008 Управління реєстрації населення та імміграції Ізраїлю «Про надання статусу іноземному громадянину на підставі шлюбу з громадянином Ізраїлю» зі змінами від 08.12.2020 року, підрозділ: візи, з питань: надання статусу іноземному громадянину на підставі шлюбу з громадянином Ізраїлю встановлює наступне: «У випадку якщо запрошений з батьків заявив, що він є винятковим опікуном неповнолітнього, треба надати оригінал засвідченого рішення суду (а якщо буде необхідним, з перекладом) або оригінал договору про розірвання шлюбу, затвердженого судом (а якщо буде необхідним. З перекладом) який визначив, що виняткова опіка над неповнолітнім надана йому». ЄСПЛ підкреслив, що право на доступ до суду є невід`ємним аспектом гарантій, закріплених у Європейській конвенції з прав людини, посилаючись на принципи верховенства права та уникнення свавілля, які лежать в основі багатьох Конвенції. Можливі обмеження вищезазначеного права не повинні обмежувати доступ, наданий особі, таким чином або в такому обсязі, щоб була порушена сама суть права. Так, ЄСПЛ зазначив, що, застосовуючи процесуальні норми, суди повинні уникати надмірного формалізму, який би зашкодив справедливості розгляду. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27.11.1992, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07.08.1996, § 78). З урахуванням зазначеного, приймаючи до уваги те, що встановлення факту, що [PERSON] є одинокою матір`ю та одноособовим опікуном над своєю донькою [PERSON] , [INFO] , який підтверджено матеріалами справи, має для заявника юридичне значення та необхідне їй для постійного проживання дитини разом із нею у державі Ізраїль, і даний факт неможливо встановити в позасудовому порядку, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved