Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

У серпні\~2024\~року [PERSON] звернувся до\~суду з\~позовом,\~уточненим у\~подальшому до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , посилаючись на те, що 02 липня 2020 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики (далі Договір), за умовами якого він передав [PERSON] у борг 40500,00 грн., еквівалент 1500,00 доларів США. строком на 12 місяців. Крім того, на підтвердження договору позики відповідач також надав йому боргову розписку від 02 липня 2020 року, з змісту якої вбачається, що [PERSON] отримав у борг 40500,00 грн. еквівалент 1500,00 доларів США. Відповідно до умов п. 4.1 Договору позики від 02 липня 2020 року плата за користування позикою складає 120% річних, тобто боржник зобов`язаний сплачувати до 02 числа кожного місяця суму відсотків в розмірі 2050,00 грн., еквівалент 150,00 доларів США. Пунктом 4.2 Договору встановлено, що у випадку, якщо боржник не здійснив плановий щомісячний платіж за користування позикою повністю до дати, встановленої в п. 4.1. Договору, відсоткова ставка буде складати 2% за кожний день, що становить 732% річних від суми боргу, тобто відповідачі повинні сплачувати за користування позикою 810,00 грн. еквівалент 30,00 доларів США за кожний день. Відповідно до п. 8.3 Договору позикодавець має право стягувати з позичальника пеню в розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочки платежу. Згідно п. 8.4 Договору у випадку прострочки платежу більш чим на 20 днів, стягується штраф у розмірі суми займу. Вказував,\~що 02\~липня 2020\~року в\~якості забезпечення\~виконання [PERSON] зобов`язань за договором позики від 02 липня 2020 року, між ним та [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,з кожним окремо, були укладені\~договори поруки\~від 02\~липня 2020\~року,\~згідно умов\~якого останні\~зобов`язувались відповідати\~перед позикодавцем\~у повному\~обсязі за\~своєчасне та\~повне виконання\~всіх зобов`язань\~по основному\~боргу,\~сплаті процентів,\~підвищених процентів,\~неустойок,\~що виникли\~з Договору\~позики від\~02\~липня 2020\~року,\~який був\~укладений між\~позикодавцем та\~позичальником [PERSON] 02 травня 2021 року [PERSON] повернув йому в рахунок погашення боргу 4050,00 грн. Отже, сума боргу становить 36450,00 грн., які на даний час відповідачами не повернуті та від виконання зобов`язань за договором позики останні ухиляються, оскільки відсотки за користування грошовими коштами не сплачують. Позивач зазначав, що станом на 05 серпня 2024 року відповідачі ні борг, ні відсотки за користування коштами, не повернули. Стверджував, що він неодноразово звертався до відповідачів з проханням як найшвидше повернути борг, проте відповідачі навпаки безвідповідально намагаються уникнути повного виконання покладених на них зобов`язань та ухиляються від сплати боргу. Оскільки відповідачі взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконали, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму боргу в розмірі 5303,00 доларів США та понесені судові витрати. Ухвалою суду від 17 вересня 2024 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 34). Ухвалою суду від 13 листопада 2024 року підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду (а.с. 66). Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав заяву в який просив суд розглянути справу за його відсутністю (а.с. 1-3). Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце слухання справи повідомлялись відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, причини своєї неявки суду не повідомили, у встановлений судом строк відзиву на позов не надали (а.с. 54, 55, 56, 57, 58, 59, 74, 75, 78). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Малиновського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР. Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відповідно до постанови Касаційного Цивільного Суду Верховного Суду від 10 травня 2023 року № 755/17944/18 (61-185св23) довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивачки, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділами 1 та 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 02 липня 2020 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] у борг 40500,00 грн., еквівалент 1500,00 доларів США. строком на 12 місяців (а.с.4-5). На підтвердження договору позики відповідач також надав [PERSON] боргову розписку від 02 липня 2020 року, з змісту якої вбачається, що [PERSON] отримав у борг 40500,00 грн. еквівалент 1500,00 доларів США (а.с. 6). Відповідно до умов п. 4.1 Договору позики від 02 липня 2020 року плата за користування позикою складає 120% річних, тобто боржник зобов`язаний сплачувати до 02 числа кожного місяця суму відсотків в розмірі 2050,00 грн., еквівалент 150,00 доларів США. Пунктом 4.2 Договору встановлено, що у випадку, якщо боржник не здійснив плановий щомісячний платіж за користування позикою повністю до дати, встановленої в п. 4.1. Договору, відсоткова ставка буде складати 2% за кожний день, що становить 732% річних від суми боргу, тобто відповідачі повинні сплачувати за користування позикою 810,00 грн. еквівалент 30,00 доларів США за кожний день. Відповідно до п. 8.3 Договору позикодавець має право стягувати з позичальника пеню в розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочки платежу. Згідно п. 8.4 Договору у випадку прострочки платежу більш чим на 20 днів, стягується штраф у розмірі суми займу. Отже, позивач свої зобов`язання за договорами позики виконав та передав [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 40500,00 грн., еквівалент 1500,00 доларів США. Встановлено,\~що 02\~липня 2020\~року в\~якості забезпечення\~виконання [PERSON] зобов`язань за договором позики від 02 липня 2020 року, між [PERSON] та [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,з кожним окремо, були укладені\~договори поруки\~від 02\~липня 2020\~року,\~згідно умов\~якого останні\~зобов`язувались відповідати\~перед позикодавцем\~у повному\~обсязі за\~своєчасне та\~повне виконання\~всіх зобов`язань\~по основному\~боргу,\~сплаті процентів,\~підвищених процентів,\~неустойок,\~що виникли\~з Договору\~позики від\~02\~липня 2020\~року,\~який був\~укладений між\~позикодавцем та\~позичальником [PERSON] (а.с. 7-8, 9-10, 11-12, 13-14). Зі змісту позовної заяви вбачається, що 02 травня 2021 року [PERSON] повернув позивачу в рахунок погашення боргу 4050,00 грн. Отже, сума боргу становить 36450,00 грн., які на даний час відповідачами не повернуті та від виконання зобов`язань за договором позики останні ухиляються, оскільки відсотки за користування грошовими коштами не сплачують. Станом на 05 серпня 2024 року відповідачі борг не повернули. Згідно з частиною першою статті 626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627\~ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Будь-яких доказів виконання відповідачами своїх зобов`язань, згідно умов договорів, та які передбачені ст. 545 ЦК України, матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Аналізуючи вищевказаному норму чинного ЦК України, суд вважає, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Наявність боргової розписки у позивача є доказом факту невиконання грошових зобов`язань з боку відповідачів. Зазначені висновки суду у повній мірі узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 25 березня 2019 року у справі №183/2689/17 та від 23 вересня 2019 року у справі №385/850/16-ц. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Суд звертає\~увагу сторін,\~що розписка\~та договір\~позики,\~які були\~надані судом\~позивачем в\~якості доказів,\~містять відомості,\~що відповідач [PERSON] отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі. Частиною 1 ст.\~1049\~ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Суд вважає доведеним факт отримання відповідачем [PERSON] від позивача коштів у сумі 40500,00 грн., а також той факт, що частина боргу в розмірі 4050,00 грн. позивачу повернута, інша частина боргу в розмірі 36450,00 грн. (40500,00-4050,00), на момент розгляду справи відповідачами не повернута, розписка до цього часу знаходиться у позикодавця. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання відповідно до ст. 611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правовими наслідками порушення основного зобов`язання, забезпеченого порукою, є солідарна відповідальність або додаткова /субсидіарна/ відповідальність, якщо така відповідальність встановлена договором поруки. Солідарна відповідальність означає, що у разі невиконання боржником основного зобов`язання, кредитор має право вимагати виконання зобов`язання в повному обсязі або частково як від боржника, так і від поручителя, або від них обох. Частиною 1 ст. 554 ЦК України визначено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Правовий аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припиненням права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку в повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором. Умовами договорів поруки від 02 липня 2020 року встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й позичальник. Тому, позивач має право вимагати виконання зобов`язання як від боржника, так і від поручителів. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець, має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. В процесі розгляду справи відповідачами не було надано до суду жодних доказів на підтвердження відсутності у них заборгованості перед позивачем або її погашення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково та з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 02 липня 2020 року в розмірі 216270,00 грн., які складаються з: 36450,00 грн. - сума боргу; 179820,00 сума відсотків за користування грошовими коштами. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судовий збір по справі складає 1782,00 грн., який було сплачено позивачем при зверненні до суду, а тому підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних\~частках(а.с. 28).

Outcome: partial