Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем перебував у фактичних шлюбних відносинах, від яких мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] . Під час спільного проживання матір дитини вела аморальний спосіб життя, зловживала спиртними напоями, між ними виникали постійні непорозуміння та сварки, що негативно спливало на дитину, а тому син з моменту припинення фактичних шлюбних стосунків, а саме з 2017 року проживає з позивачем. Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.06.2018 у справі №161/6132/18 із [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошові сумі у розмірі 930,00 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 квітня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, з індексацією стягуваних сум відповідно до ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Крім того, рішеннями виконавчого комітету Луцької міської ради [PERSON] визначено спосіб участі у вихованні та спілкуванні із малолітнім сином. Вказує, що спілкування з матір`ю негативно впливає на дитину, він повертається додому завжди з поганим настроєм, пригніченим, роздратованим та просив більше не відпускати його до мами. Дружина позивача - [PERSON] , яка замінила маму [PERSON] , зверталась до Служби у справах дітей про проведення профілактичної бесіди з [PERSON] . Вказує, що звернення з позовом до суду про позбавлення батьківських прав на даний час, окрім тих фактів, що відповідач неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки, обумовлено тим, що встановлено факт жорстокого поводження [PERSON] зі своїм сином, а саме нанесення відповідачем сину легких тілесних ушкоджень, про що внесено відомості до ЄРДР за фактом вчинення [PERSON] кримінального проступку, передбаченого ст. 125 КК України. З грудня 2023 року, після жорстокого побиття [PERSON] не виявляє бажання зустрічатись та спілкуватись з матір`ю. Враховуючи викладені обставини, позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді від 26 липня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі з проведенням підготовчого засідання. 09 вересня 2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказує на безпіставність позовних вимог та просить відмовити в задоволенні позову. Вказує, що не ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо сина [PERSON] , [INFO] , а викладені в позовній заяві факти щодо нанесення сину легких тілесних ушкоджень не відповідають дійсності. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог. Представник третьої особи в судовому засіданні подав висновок Служби у справах дітей Луцької міської ради від 04.12.2024 про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , затверджений рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 11.12.2024 № 756-1, та заперечував щодо задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] Також встановлено, що дитина проживає з батьком - [PERSON] . Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.06.2018 у справі №161/6132/18 із [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошові сумі у розмірі 930,00 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 квітня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, з індексацією стягуваних сум відповідно до ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Рішеннями виконавчого комітету Луцької міської ради від 04.07.2018 №419-5, 07.11.2018 №726-3, 04.12.2019 №794-2 [PERSON] визначалися спосіб участі у вихованні та спілкуванні із малолітнім сином. Відповідно до наданої КЗЗСО «Луцький ліцей №26» характеристики [PERSON] , [INFO] , дитина проживає з батьком, матір дитини цікавилась його навчання лише декілька разів у першому класі в телефонному режимі. Надаючи правову оцінку позовним вимогам стосовно позбавлення батьківських прав, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу, що в питаннях захисту і безпеки дитини національні органи влади повинні вживати всіх заходів, спрямованих на забезпечення їх «найкращих інтересів», які складаються з двох аспектів: по-перше, в найкращих інтересах дитини необхідно зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. При цьому, будь-які спори між батьками, у які залучена дитина і які вирішуються органом опіки та піклування або судом, завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку і суперечать принципу забезпечення найкращих інтересів дитини. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним. При цьому, найвищі інтереси дитини є пріоритетними як для суду, так і для батьків, оскільки дитина в силу свого віку не може самостійно захищати свої інтереси та вказаний обов`язок покладається не лише на батьків, а й на державу також. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Статтями 11, 12, 14 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Пунктом 3 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він жорстоко поводяться з дитиною. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до абзацу 3 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві (побої, биття дитини, загрози на її адресу, навіювання відчуття страху тощо, а також замах на їх статеву недоторканість), застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Тлумачення пункту 2 та 3 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини та жорстоке поводження з дитиною може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. В оцінці обставин справи суд виходить з того, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських правяк крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. В ході розгляду справи встановлено, що матір дитини - [PERSON] проживає окремо від дитини, їй визначено рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради спосіб участі у вихованні та спілкуванні із малолітнім сином. Відповідач проживає із цивільним чоловіком [PERSON] , за місцем проживання характеризується позитивно. Також встановлено, що заборгованості за аліментами немає, вона не працює офіційно, але має стабільний регулярний дохід, який дає їй можливість забезпечувати сина. Також в ході розгляду справи відповідач вказувала, що робить все для того, щоб бачитись з сином і спілкуватись з ним, тобто, не втратила інтересу брати участь у вихованні дитини. При зверненні до суду з позовом позивач також посилався на те, що встановлено факт жорстокого поводження [PERSON] з дитиною, вказуючи на кримінальне провадження за фактом побиття сина, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою бабусі [PERSON] , що, на думку позивача, є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини. Судом не встановлено беззаперечних фактів, які б свідчили про дії відповідача, спрямовані на жорстоке поводження з дитиною, сам факт порушення кримінального провадження не може безумовно свідчити про жорстоке поводження з дитиною за відсутності обвинувального вироку суду з даного приводу, що підтвердить винну поведінку відповідача. Також суд враховує, що відповідач заперечує проти позбавлення батьківських прав і має інтерес щодо участі у вихованні сина, та після конфлікту, що мав місце між нею та сином, вони вже мали побачення і вона забирала дитину до себе додому. Окрім того, відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення чи поновлення батьківських прав орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради від 04.12.2024, затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 11.12.2024 № 756-1 про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , Служба у справах дітей вважає за недоцільне позбавляти [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Служба у справах дітей не встановила фактів свідомого ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання сина. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] посилався на те, що [PERSON] неналежно виконує свої батьківські обов`язки, не цікавиться життям сина, його дозвіллям, його проблемами, не турбується про стан здоров`я дитини, втратила інтерес до внутрішнього світу сина, жорстоко поводиться з дитиною, що є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини. Однак, під час розгляду справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками [PERSON] , які б свідчили про ухилення від утримання та виховання дитини, а також фактів жорстокого поводження з дитиною, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України. Матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав. Згідно прецедентної практики Європейського суду з прав людини питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці (справа "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року). Позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя. Однак, на думку суду, у розглядуваній ситуації таке втручання не є виправданим і пропорційним, оскільки матеріали справи не свідчать про умисне невиконання відповідачем своїх обов`язків, зокрема стосовно участі у вихованні дитини. Верховний Суд неодноразово виснував, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків щодо виховання. Необхідно також установити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо. Для виявлення таких обставин суд ретельно перевірив докази, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, та вважає що, позбавлення батьківських прав є крайньою мірою відповідальності, тому суд застосовує її тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультативними. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. У зв`язку із викладеним, суд, враховуючи встановлені фактичні обставини справи, заперечення матері щодо позбавлення її батьківських прав, наведені вище положення СК України та судову практику, надавши оцінку показанням допитатих в ході судового розгляду свідків, дійшов висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина.

Outcome: dismissed