Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-09 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін та інших учасників розгляду Позивач просить факт, що він самостійно виховує та утримує сина [PERSON] ,\~ [INFO] . Вимоги мотивує тим, що має з відповідачкою сина [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбу син залишився з ним. Він самостійно займається вихованням сина. Відповідачка справами дитини у школі не займається. Встановлення факту необхідно з метою захисту прав та інтересів дитини, а також своїх прав. Відповідачка відзив не подавала. Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради надало письмові пояснення, у яких повідомило, що участь у справі виходить за межі їх повноважень. Розгляд просить проводити без їх представника. [INFO] письмових пояснень не подавав. У судовому засіданні позивач вимоги підтримав. Звернення з позовом пояснив тим, що йому треба отримати відстрочку від мобілізації. Відповідачка позов визнала та не заперечувала проти задоволення. Разом з цим пояснила, що дійсно син залишився проживати з позивачем. Він схилив дитину на свій бік тим, що має більш краще матеріальне становище, квартиру, автомобіль, а вона не забезпечена власним житлом. Також пояснила, що з дитиною системно спілкується, шляхом телефонних розмов та при особистих зустрічах, цікавиться його навчанням, вподобаннями та мріями. Син ділиться з нею своїми справами та мріями, зокрема бажає купити новий мобільний телефон та збирає для цього кошти. Інші особи до суду не з`явилися. Процесуальні рішення 09.07.2024 ухвалою суду прийнято заяву, відкрито провадження у справі за вказаною заявою та призначено судовий розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні 03.09.2024 ухвалою суду залучено третьою особою замість [INFO] змінено на [INFO] . Фактичні обставини, встановлені судом Суд,\~заслухавши пояснення учасників розгляду, дослідивши подані докази, дійшов наступного. Суд встановив, що позивач з відповідачкою з 14.12.2017 по 01.03.2019 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 24.01.2019 у справі №592/19137/18. Сторони мають спільну дитину сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] . Син має зареєстроване місце проживання з позивачем у [ADDRESS] , що підтверджується інформаційним запитом про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 10.06.2024 №14.03-08/129141. Згідно довідки КУ Сумська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №25 від 20.05.2024 №01-26/262 відповідачка навчанням та шкільним життям свого сина [PERSON] , [INFO] , учня школи, не цікавиться. Вихованням займається батько, [PERSON] . Згідно характеристики, що видана 07.06.2024 за №01-26/284 КУ Сумська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №25, [PERSON] , учень, школи характеризується посередньо. Батько, [PERSON] , приділяє достатньої уваги навчанню й вихованню сина. 22.09.2023 позивач уклав декларацію №001-ЗР8К-17АО про вибір лікаря, який надає первинну допомогу у інтересах дитини. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи наведений зміст положень кодексу слід дійти висновку, що кожній особі гарантовано право звернутися до суду та захист порушеного права. Разом з цим суд здійснюючи правосуддя, захищає права, у спосіб визначений законом. При цьому суд розглядає справи у межах заявлених вимог та заперечень. Сторони повинні довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Зі змісту заяви вбачається, що позивач у позовному провадженні просив встановити факт самостійного виховання та утримання ним сина. Разом з цим з встановлених обставин та наведених доказів вбачається, що відповідачка не порушувала прав позивача. Більше того він не зазначав про порушення його прав саме відповідачкою. Необхідність встановлення факту позивач мотивував загальними фразами про забезпечення прав. В суді позивач пояснив, що рішення йому необхідне для уникнення від мобілізації. З цього вбачається, що позивач вирішує своє право про наявність права на звільнення від мобілізації, що явно виходить за межі сімейних відносин тобто відносин з заявленою відповідачкою. Ураховуючи наведене вбачається, що позивач не довів порушення його прав відповідачкою. Відповідно немає підстав для судового захисту прав позивача, які не порушувалися відповідачкою. Через це немає сенсу у аналізі законодавства, щодо обраного способу захисту права саме з заявлених підстав позову. Щодо самостійного утримання та виховання дитини саме позивачем також слід зазначити наступне. Відносини позивача й відповідачки щодо їх спільної дитини врегульовані наступним чином. Відповідно до ч. 3\~ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Конвенція про права дитини в п. 3 ст. 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється\~Сімейним кодексом України\~(ст. 1 СК України). Згідно з ч. 1\~ст. 14 СК України\~сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Згідно з ч. 1\~і ч. 4 ст. 15 СК України\~сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Згідно ч. 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України та ч. 3 ст. 11 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею ст. 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. За п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. За положеннями\~ст.\~170\~СК України\~суд також\~може постановити\~рішення про\~відібрання дитини\~від батьків\~або одного\~з них,\~не позбавляючи\~їх батьківських\~прав,\~у випадках,\~передбачених\~пунктами 2-5\~частини\~першої статті\~164\~цього\~Кодексу,\~а також\~в інших\~випадках,\~якщо залишення\~дитини у\~них є\~небезпечним для\~її життя,\~здоров`я\~і морального\~виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Аналізуючи зміст наведених норм чинного законодавства у сукупності слід дійти висновку, що між батьками та дітьми існують взаємні права й обов`язки. Права та обов`язки батьків щодо дитини є рівними та не залежать від того, з ким проживає дитина. Відмовитися від своїх сімейних обов`язків неможливо. Натомість з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються належними доказами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Загалом Сімейний кодекс України виходить з того, що виховання та утримання дитини здійснюється батьками за взаємною згодою. У тому випадку, якщо права дитини порушуються одним з батьків, хто проживає окремо то такий спір може бути вирішений судом за позовом батька з ким проживає дитини. Зокрема може бути заявлений позов про стягнення аліментів, про позбавлення батьківських прав, відібрання дитини тощо (ст.ст. 164, 170, 181 СК). Наведені норми вказують на те, що батьки мають рівні права на виховання дитини, спілкування з нею та не залежить від того з ким проживає дитина. Перешкоджання в реалізації таких прав є неправозгідною поведінкою та вочевидь шкодить правам та інтересам дитини й є перешкодою у розвитку, не узгоджується з повагою до прав дитини та її людської гідності. З цього слід зробити висновок, що лише факт проживання дитини з одним з батьків само по собі не свідчить про самостійне виховання дитини. Той з батьків який проживає окремо має рівні права на виховання дитини з тим з батьків з ким дитина проживає. Такі права можуть бути обмежені лише у судовому порядку. Щодо значення «самостійне у тримання і виховання дитини одним з батьків» слід зазначити наступне. Так це здійснення прав й обов`язків одним з батьків без права іншого. Проте про відсутність права іншого з батьків слід розуміти так, що той щонайменше позбавлений прав або дитину було відібрано. Втім такі заходи мають бути застосовані відповідним судовим рішенням. До відповідачки такі судові рішення не ухвалювалися. Ураховуючи наведене у сукупності суд констатує, що позивач не довів, що виховує дитину самостійно адже відповідачка теж має такі саме права й обов`язки щодо виховання дитини. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані\~утримувати дитину\~до досягнення\~нею повноліття. Згідно\~зі ст.\~181\~СК України\~способи виконання\~батьками обов`язку\~утримувати дитину\~визначаються за\~домовленістю між\~ними. За\~домовленістю між\~батьками дитини\~той із\~них,\~хто проживає\~окремо від\~дитини,\~може брати\~участь у\~її утриманні\~в грошовій\~і (або)\~натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі системного аналізу наведених положень Кодексу слід констатувати, що утримання дитини здійснюється батьками за взаємною згодою, а у разі її відсутності, рішенням суду за позовом батька з яким проживає дитина. Обов`язки по утриманню дитини також є рівними. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що лише він утримує дитину. Навпаки вбачається, що між сторонами існує згода, щодо утримання дитини, адже судового рішення яке виконується у примусовому порядку суду не надано. Окрім того слід зазначати, що при встановленні факту самостійного виховання дитини одним з батьків фактично встановлюється юридичний факт, який є тотожним з підставами обмеження батьківських прав. Зокрема з тим на підставі якого батько чи мати можуть бути позбавлені батьківських прав щодо дитини на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. Для позбавлення батьківських прав визначені відповідні процедури та підстави за загальними правилами позовного провадження. Відповідно до вимог ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З наведених обставин вбачається та позивачем не доведено, що припинилися взаємні права і обов`язки між дитиною та відповідачкою, а тому немає підстав стверджувати, що позивач самостійно виховує та утримує дитину. Ураховуючи наведене у сукупності вбачається, що немає законних підстав для захисту прав позивача, які не порушувалися відповідачкою, а тому позивачу слід повністю відмовити у задоволенні позову. Розподіл витрат На підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України через відмову у задоволенні позову витрати, які поніс позивач слід прокласти на нього.

Outcome: dismissed