Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення на його користь аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини заробітної плати щомісячно, починаючи стягувати з 01.01.2021 року. Позов мотивований тим, що сторони з 2011 року перебували у шлюбі, в якому у них [INFO] народився син [PERSON] , який після припинення шлюбу залишився проживати з ним. Син весь час проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні. Позивач вказує, що відповідачка ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами в навчанні у школі, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний стан розвиток дитини, її навчанням, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення. За такого, враховуючи невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, позивач змушений був звернутися до суду із даним позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2021 року головуючим по справі призначено суддю Черенкову Н.П. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.03.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін, встановлено відповідачу строк в п`ятнадцять днів з дня отримання ухвали про спрощене провадження на подачу відзиву на позовну заяву. Судове засідання призначено на 19.05.2021 р. У судовому засіданні представником відповідача Маркіним С.І. заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду справи № 490/1087/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Ухвалою суду від 19.05.2021 року дане клопотання задоволено, провадження у справі зупинено. 09.10.2024 року представником позивача - адвокатом Якименко М.М. направлено клопотання про поновлення провадження у справі у зв`язку з постановленням 16.08.2024 року Центральним судом м. Миколаєва рішення про визначення місця проживання дитини з батьком. Ухвалою суду від 10.10.2024 року провадження у справі поновлено та справу призначено до судового розгляду на 27.11.2024 року. 23.10.2024 року від представника позивача адвоката Якименко М.М. надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 25.10.2024 року дане клопотання задоволено. Судове засідання 27.11.2024 року відкладено на 19.12.2024 року із-за неявки сторін. 10.12.2024 року представником позивача адвокатом Якименко М.М. направлена заява про залучення до матеріалів справи доказів, та надані відповідні пояснення до них. Сторони до судового засідання не з`явились. Представник позивача адвокат Якименко М.М. надав клопотання про підтримання позовних вимог у повному обсязі та слухання справи у їх відсутності. Відповідач до судового засідання не з`явилась, заперечень проти позову не надала. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.10.2011 року, від якого мають малолітнього сина [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серія [NUMBER] . Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 серпня 2024 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської області, виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської області, виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини задоволено повністю. Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] , інтереси якого представляє [PERSON] , до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської області, про визначення місця проживання дитини задоволено повністю. Визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом із його батьком [PERSON] [INFO] . Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 02.12.2024 року апеляційну скаргу [PERSON] , подану адвокатом Маркіним Сергієм Ігоровичем на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 серпня 2024 року, повернуто особі, яка її подала. Вищезазначеним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.08.2024 року зазначено наступне. З початку 2021 року між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] (9 років), який сторони не можуть вирішити за взаємною згодою. Зазначене підтверджується численними зверненнями сторін до органів поліції, органів, які здійснюють діяльність щодо захисту прав дитини. В справі наявний [PERSON] , з якого слідує, що [PERSON] направляла на адресу [PERSON] смс-повідомлення негативного змісту з використанням нецензурної лайки. У рішенні Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2021 року у справі № 490/2911/21 за заявою [PERSON] про застосування обмежувального припису стосовно [PERSON] та [PERSON] судом встановлено що станом на час розгляду цієї справи між сторонами існував спір про визначення місця проживання дитини [PERSON] ([INFO] ). За результатами обстеження фахівця, практикуючого психолога, кандидата психологічних наук психолога вищої категорії [PERSON] від 25 лютого 2021 року встановлено, що [PERSON] має тісну, надійну прив`язаність та позитивну прихильність до батька, який є його опорним об`єктом і якого він чітко пов`язує з відчуттям захищеності та безпеки, та дещо уникаючу прив`язаність до матері. Встановлено, що [PERSON] проживаючи з батьком знаходиться у безпечному середовищі, яке є для нього комфортним для проживання та психологічного розвитку. Відібрання дитини від батька є неможливим без завдання дитині значної психологічної шкоди. 12 квітня 2021 року професором кафедри психології [PERSON] складено висновок, відповідно до якого фахівець дійшов висновку, що примусове здійснення зутрічей культивуватиме в дитині почуття власної неповноцінності та спричинить страждання, патологічні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах. У разі визначення графіку зустрічей дитини з матірю рекомендовано здійснювати такі зустрічі в присутності батька. За результатами психодіагностичного обстеження [PERSON] [INFO] КУ «Інклюзивно-ресурсний центр №1» встановлено, що піклування про дитину бере на себе батько. Дитина волею дорослих поставлена в ситуацію дуже важкого вибору між дорогими для неї людьми: батьком і матір`ю. Вона стала предметом суперечок між батьками. Це накладе відбиток на її психічне здоров`я та розвиток. В цій ситуації дитина має значну прихильність до батька, який намагається виконувати по відношенню дитини роль і матері і батька. Відповідно до довідки ТОВ «Холлеман Україна» від 27 квітня 2021 року № 7 [PERSON] обіймає посаду директора цього товариства, посадовий оклад 31 056 грн 00 коп. За період з листопада 2020 року до квітня 2021 року дохід [PERSON] становив 2 615 630 грн 36 коп. Відповідно до наданої характеристики з ОСББ «Чкалова 78», СТ «Вознесенськ» [PERSON] характеризується позитивно. До кримінальної відповідальності станом на 22 лютого 2021 року не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має. Був притягнутий до адміністративної відповідальності за статею 122 КУпАП. Висновком психологічного обстеження дитини від 04 червня 2021 року, складеним фахівцем [PERSON] , не рекомендовано змінювати місце проживання [PERSON] , оскільки це призведе до розвитку складної форми тривожно-депресивного розладу (з суїцидальними тенденціями). Під час розгляду справи судом з`ясовано думку дитини [PERSON] щодо того, з ким він бажає проживати. [PERSON] пояснив суду, що бажає проживати з батьком. Також в матеріалах справи наявний відеозапис із [PERSON] , де він також висловлює бажання проживати разом із батьком. Службою у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради здійснено обстеження умов проживання дитини за адресами: [ADDRESS] (орендоване житло). Також здійснено обстеження умов проживання за адресою [ADDRESS] та [ADDRESS] . За вказаними адресами створені задовільні умови для проживання, навчання та розвитку дитини, яка забезпечена одягом, взуттям та всіх необхідним. Відповідно до висновку органу опіки та піклування, яким є виконавчий комітет Миколаївської міської ради, від 30 вересня 2021 року вказаний орган вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] разом із батьком [PERSON] . Також визнано недоцільним визначення місця проживання дитини разом із матір`ю [PERSON] . За такого, судом встановлено, що дитина проживає з батьком [PERSON] та знаходяться на його утриманні, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачкою. Даних про наявність на утриманні [PERSON] інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім`ї відповідачкою суду не надано. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (частина сьома статті 82 ЦПК України). У постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 910/2164/18 та від 08 липня 2019 року у справі № 908/156/18, на які є посилання в касаційній скарзі, вказано, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 (провадження № 61-26396св18) зазначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу. У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 822/1468/17, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, але в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (Svetlana Naumenko v. Ukraine, № 41984/98, §53, ЄСПЛ, від 09 листопада 2004 року). На важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (див., зокрема, пункт 58 постанови від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19; пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19); пункт 82 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7\~СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8\~Закону України\~"Про\~охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно з частинами першою, другою статті 12\~Закону України\~"Про\~охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ст.\~141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст.\~180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст.\~8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на імя якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до ч. 3 ст.\~181\~СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 2 ст.\~182\~Сімейного кодексу\~України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму\~ВСУ №\~15.05.2006\~№ 3\~«Про застосування\~судами окремих\~норм Сімейного\~кодексу України\~при розгляді\~справ щодо\~батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до висновків, яких дійшов Верховний Суд у постанові ВС від 4 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18), аліменти це кошти, спрямовані на забезпечення дитини всім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. У цьому аспекті доведенню підлягають саме ті обставини, що діти постійно, а не тимчасово проживають із тим з батьків, хто сплачував аліменти. Згідно постанови ВС від 3 лютого 2021 року у справі №520/21069/18 (провадження № 61-1347св20) наявність рішення про стягнення аліментів не є перешкодою для вирішення спору про припинення такого стягнення і стягнення аліментів на користь іншого з батьків, бо саме у зміні обставин, які існували на момент ухвалення першого рішення, полягає новий спір. Невирішений спір між батьками дитини щодо визначення її місця проживання також не може бути підставою для відмови в стягненні аліментів на користь того з батьків, із ким фактично проживає дитина на момент пред`явлення позову про стягнення аліментів. У постанові ВС від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц (провадження №\~61-3738св22) звернено увагу на застосування принципу найкращих інтересів дитини у справах щодо припинення стягнення аліментів. «Міжнародні норми закріплюють, що в кожному з питань, які стосуються дітей, всі органи мають керуватися принципом найкращих інтересів дитини. У питаннях щодо аліментів, майнового утримання дитини тощо цей принцип також є застосовним, тому суди зобов`язані його враховувати. Таким чином, відповідачка [PERSON] має конституційний обов`язок утримувати свою малолітню дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст.\~191\~СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Частина перша статті 192\~СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із частиною четвертою статті 273\~ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Відповідно до СК України аліменти, одержані на дитину, є її власністю. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами винятково за цільовим призначенням в інтересах дитини. Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача. Аналогічного висновку\~дійшов Верховний\~Суд у\~своїй постанові\~від 22.09.2022\~року №\~686/18140/21 (провадження N 61-6611св22). Виходячи з визначеного законодавством обов`язку батьків щодо утримання неповнолітніх дітей, мінімального гарантованого розміру аліментів на дитину, суд приходить до висновку про те, що розмір аліментів слід визначити, як того вимагають положення ст. 183 СК України, в єдиній частці від заробітку (доходу) матері. Разом з тим, суд визначає аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку від дня пред`явлення позову, тобто з 15.03.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. При цьому, суд зазначає, що в разі зміни дитиною місця проживання з іншим із батьків стягнення аліментів припиняється. На думку суду, вказаний розмір аліментів є співмірним із тими відомостями та доказами, які були надані та повідомлені суду, при цьому такий розмір аліментів забезпечить матеріальні потреби дитини з урахуванням її віку і стану здоров`я та відповідатиме сталій судовій практиці щодо розміру частки доходу платника аліментів на утримання однієї дитини за звичайних умов. Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін та дитини, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини її доходу відповідатиме інтересам дитини, платника аліментів та принципу справедливості, а отже, позов підлягає задоволенню. Підстав для стягнення аліментів з 01.01.2021 року суд не вбачає, доказів та критеріїв, передбачених СК України позивачем не надано та не добуто судом. Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Частиною четвертою статті 10\~ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують як джерело права при розгляді справ положенняКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини. Закон України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved