Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-19 00:00:00

в обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він підозрювався та обвинувачувався у вчиненні умисних дій, які виразились у домашньому насильстві, тобто умисному систематичному вчиненні насильства психологічного характеру щодо особи з якою винний перебував у сімейних відносинах, а саме щодо його колишньої дружини [PERSON] , [INFO] , що призвело до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України. 21.05.2021 року слідчим - заступником начальника слідчого відділення Коломийського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, майором поліції Легуняком Р.В. позивачу вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні вказаного злочину у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.05.2021 року за № 12021091180000173. В подальшому в провадженні Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області перебувало дане кримінальне провадження (судова справа № 346/2413/21) про обвинувачення позивача у вчиненні зазначеного злочину. Однак, вироком, ухваленим вказаним судом 07.06.2023 року у даному кримінальному провадженні, позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. 126-1 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення позивачем даного злочину. Вказаний вирок залишено без змін ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 09.10.2023 року, а остання залишена без змін постановою Верховного Суду від 23.05.2024 року. На підставі наведеного позивач вважає, що органами досудового розслідування було незаконно повідомлено йому про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ст.126-1 КК України, та незаконно вчинено відносно позивача інші процесуальні дії, що обмежували його законні права. Відтак, з врахуванням положень Цивільного кодексу України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач вважає, що має право на відшкодування заподіяної шкоди з огляду на наступне. Після 21.05.2021 року, тобто дня, коли відбулось вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні злочину, враховуючи те, що він має зареєстроване місце проживання у м. Коломиї Івано-Франківської області, яке є невеликим містом, де більшість місцевих жителів знайомі між собою, інформація про притягнення позивача до кримінальної відповідальності швидко розповсюдилася серед його родичів, друзів, знайомих та серед інших мешканців даного міста. Крім того, протягом більше трьох років дії органів, що проводили досудове розслідування, та прокуратури, мали для позивача істотні негативні наслідки, які виразились у душевних та моральних стражданнях, а також постійних психологічних переживаннях. Так, у зв`язку з довготривалим перебуванням під слідством і судом позивач постійно відчував нервові стреси і тривогу, сильні душевні переживання, приниження, розгубленість, інші негативні наслідки, що вкрай тяжко відобразилися на стані його здоров`я, у зв?язку із чим позивач був змушений звертатись до лікарів та регулярно вживати антидепресанти на фоні гострого стресу та тривалого порушення емоційного стану, яких до кримінального переслідування, у позивача не було. Факт довгострокового приймання антидепресантів, призначених позивачу лікарем комунального некомерційного підприємства «Коломийський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Коломийської міської ради Івано-Франківської області Ріпецькою Л. В., підтверджується відповідними рецептами, копії яких долучено до позовної заяви (рецепти від 18.06.2021, 03.11.2021 року, 11.11.2022 року, 24.05.2023 року, 11.03,2024 року). При цьому, у зв?язку з тривалим прийманням ліків (більше трьох років), які є дорогими за вартістю, позивачем витрачено значні суми грошових коштів, з огляду на що він поніс значні матеріальні втрати. Так, тільки одна упаковка призначеного антидепресанту «Пароксин» коштує понад 600 грн. Крім цього, неправомірні дії органів досудового розслідування та прокуратури призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, позбавили його можливості продовжувати свій звичний спосіб життя, заробляти на життя улюбленою справою. Так, позивач вказує, що він є власником пасіки, що знаходиться у с.Поточище, по вул. Поштовій, 23, Городенківської територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області, а також первинним виробником меду. Крім того, з 08.02.2018 року позивач є членом Спілки пасічників України. Проте, внаслідок незаконних дій правоохоронних органів позивачу завдано значної репутаційної шкоди, що підірвало його авторитет серед колег у вказаній Спілці, який він заробив важкою та сумлінною працею. Так, колеги втратили почуття довіри до нього, а постійні та потенційні покупці також почали відвертатись від нього, що спричинило зменшення його доходів та реального заробітку. З врахуванням вище вказаного позивач підсумовує, що незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури йому завдано моральної шкоди, що потребує значного часу та зусиль для відновлення його психологічного здоров?я та нормальних життєвих зв`язків. Посилаючись на пункти 1.1, 1.2 рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999 року у справі №1-15/99, де зазначено, що притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального переслідування починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину, позивач вважає, що період перебування його під слідством та судом має бути обчислений, починаючи з моменту вручення письмового повідомлення про підозру у вчиненні злочину (21.05.2021 року) до набрання законної сили остаточним судовим рішенням, ухваленим в даному кримінальному провадженні (23.05.2024 року). Вказаний період становить 3 роки (або 36 місяців) та 3 дні. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено з 1 січня 2024 року мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 7100 гривень, з 1 квітня - 8000 гривень. Позивач також вказує що ані Бюджетним кодексом України, ані Кодексом законів про працю України, ані Законами України «Про оплату праці» та «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду. Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України. Отже, з врахуванням вказаного, ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн., не підлягає застосуванню при вирішенні даного спору. Відтак, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», тобто з розміру, встановленого з 01.04.2024 року, на час розгляду даної справи, а саме 8 000 грн. щомісячно, Тому позивач вважає, що розмір відшкодування майнової шкоди, передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» слід визначити наступним чином: 8 000 грн. * 36 місяців 3 дні, що становить 288 774, 04 грн. Крім того, з огляду на всі вище наведені обставини, враховуючи тривалість та тяжкість заподіяних позивачу моральних страждань, істотного погіршення стану здоров?я, понесених майнових витрат у зв?язку з лікуванням, підривом авторитету та репутації позивача, з врахуванням принципу розумності та справедливості, позивач оцінює, що розмір відшкодування завданої йому моральної шкоди повинен становити 450 000 грн. Позивач також зазначає, що внаслідок тривалого перебування під слідством і судом, ним понесені судові витрати, в тому числі витрати за професійну правничу допомогу, оскільки під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції позивачем сплачено гонорар адвокату Остяку Валентину Васильовичу у розмірі 6 500 грн. Крім цього, позивачем понесено судові витрати, що пов`язані з його явкою до суду. Так, у зв?язку із судовим розглядом вказаного кримінального провадження у Івано-Франківському апеляційному суді, на якому позивач був особисто присутнім, та яке відбулось 09.10.2023 року, позивачем, який фактично проживає в м.Чернівцях, витрачено грошові кошти на проїзд з м.Чернівців до м.Івано-Франківська в загальному розмірі 253, 20 грн. Крім цього, у зв?язку із переглядом ухвалених в даному провадженні судових рішень у Касаційному кримінальному суді Верховного Суду, на якому позивач був особисто присутнім, та яке відбулось 23.05.2024 року, ним витрачено грошові кошти на проїзд з м.Чернівців до м.Києва в розмірі 608, 78 грн. та на проїзд у зворотному напрямку в розмірі 663 79 грн. Вказані витрати позивач вважає майновою шкодою, загальний розмір якої становить 8 025 грн. Тому позивач просить стягнути на його користь з Державного бюджету України 450 000 грн. відшкодування моральної шкоди, 8 025 грн. майнової шкоди, завданих незаконними рішеннями, діями органів досудового розслідування, прокуратури, а також понесені позивачем судові витрати, пов`язані з розглядом даної цивільної справи. Позивач та його представник, адвокат Остяк В.В. в судовому засіданні, яке проводилося 18.12.2024 року, а в судовому засіданні 20.12.2024 року - позивач позовні вимоги підтримали з вище викладених підстав. Вказаний представник позивача в судове засідання, яке проводилося 20.12.2024 року, не з`явився, однак, 20.12.2024 року подав до суду клопотання, в якому просить провести дане засідання без його участі. Представник відповідача, Івано-Франківської обласної прокуратури, [PERSON] підтримав викладену у відзиві на позовну заяву, поданому 06.08.2024 року, та запереченнях на відповідь на відзив позицію. Зокрема, у даному відзиві на позовну заяву вказано, що позивачем ініційовано питання про відшкодування заподіяної йому моральної шкоди за період перебування під слідством і судом, який позивач вказує з 21.05.2021 року по 23.05.2024 року (день винесення постанови Касаційним кримінальним судом в складі Верховного Суду за наслідками касаційного перегляду вище вказаних судових рішень першої та апеляційної інстанцій, які набрали законної сили). Отже, позивачем до розрахунку моральної шкоди безпідставно включено строк касаційного оскарження та розгляду справи судом касаційної інстанції. Крім того, позивачем заявлено до стягнення 450 000 грн. відшкодування моральної шкоди, однак, не надано достатніх доказів, які б підтверджували, що такий розмір відшкодування відповідає заподіяним позивачу моральним стражданням та вимогам розумності. У відповіді на відзив позивач вкотре наголошує на придбання ним лікарських засобів (антидепресантів), однак, не доводить належними і допустимими доказами, що погіршення стану його здоров?я було спричинене саме незаконним перебуванням під слідством і судом, та перебуває у причинно-наслідковому зв?язку з притягненням до кримінальної відповідальності. Так, незважаючи на доводи позивача про репутаційну шкоду та відчуття морального дискомфорту через розголос його обвинувачення, зменшення доходів та реального заробітку внаслідок втрати потенційних покупців, позивач не наводить та не долучає до позовної заяви будь-яких доказів того, що вказані негативні наслідки відбулися саме у зв?язку з його притягненням до кримінальної відповідальності. У відзиві на позовну заяву також вказано, що під час досудового розслідування та судового розгляду запобіжні заходи щодо позивача не застосовувалися, а тому він не був обмежений у пересуванні, працевлаштуванні тощо. При цьому жодним рішенням компетентного органу дії органів досудового розслідування та прокуратури в ході розслідування кримінального провадження щодо позивача не визнавались протиправними чи незаконними. Під час досудового розслідування жодних скарг на дії, рішення чи бездіяльність слідчого або прокурора у порядку глави 26 КПК України від позивача не надходило. Отже, недоведення позивачем належними та достатніми доказами факту заподіяння йому моральної шкоди в заявленому розмірі, причинного зв?язку між відповідними процесуальними діями та настанням тих негативних наслідків, про які він вказує, є підставою для відмови у задоволенні позову. Тому представник вказаного відповідача просить відмовити у задоволенні позову (а. с. 55-65). 27.08.2024 року позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій вказав, що законність дій органу досудового розслідування була предметом судової оцінки при розгляді по суті пред?явленого позивачу обвинувачення та не може переглядатися у даній цивільній справі. Безпідставними є твердження представника відповідача, яким є вказаний орган прокуратури, про те, що внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури життєві умови позивача нібито не були порушені, та у останнього не було необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, адже протягом всього періоду перебування позивача під слідством та судом він був у постійному психологічному напруженні, що негативно вплинуло на його психологічний стан, працездатність, продуктивність праці, відносини в сім?ї та соціумі, що завдавало йому сильних душевних страждань, які він зазнав у зв?язку з протиправною поведінкою відносно нього з сторони правоохоронних органів. Тому позивач просить задовольнити його позов (а.с.87-92). 06.09.2024 року представник вказаного відповідача, органу прокуратури Семенюк Р.В. подав до суду заперечення на зазначену відповідь на відзив, в якому підтримав викладену у відзиву на позовну заяву позицію. Представник відповідача, Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області в судове засідання повторно не з`явився, 19.12.2024 року подав до суду клопотання, в якому просить відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку із зайнятістю в іншій справі в Івано-Франківському міському суді Івано-Франківської області. Поряд з тим, з метою недопущення подальшого затягування розгляду справи, з урахуванням того, що позиція представника вказаного відповідача викладена у поданому 13.08.2024 року відзиві на позовну заяву, має місце повторна неявка представника даного відповідача в судове засідання, суд не знаходить підстав для подальшого відкладення розгляду справи, яка перебуває в провадженні даного суду з 26.06.2024 року, тобто тривалий час. При цьому суд також зауважує, що відповідач є колегіальним органом і мав можливість забезпечити участь іншого представника в розгляді даної справи. Зокрема, у вказаному відзиві на позовну заяву представник вказаного відповідача зазначає, що позов не визнає, виходячи з наступного. В якості доказів позивач долучив до позову чеки щодо придбання ним лікарських засобів (антидепресантів). Також позивач зазначає, що розголос про його обвинувачення став підставою зменшення його доходів та реального заробітку внаслідок втрати потенційних покупців, однак, позивач не надав доказів, які б підтверджували зайняття ним підприємницькою діяльністю, доказів про отримані ним доходи до його повідомлення про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, а також докази про отримання ним доходу. Однак, позивач не довів належними та допустимими доказами, що всі вказані негативні наслідки спричинені саме незаконним перебуванням позивача під слідством та судом, тобто не довів існування відповідного причинно-наслідкового зв?язку. На доведення обставин, на які позивач посилається в обгрунтування позову, надано виключно копії судових рішень, якими позивача визнано невинуватим у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення. Окрім того, долучений до позовної заяви розрахунок завданої позивачу моральної шкоди, про який він вказує як на гарантований державою мінімальний розмір компенсації моральної шкоди, є невірним, оскільки (як вбачається з позовної заяви) позивач вважає, що період перебування його під слідством та судом становить 3 роки 3 дні, який він обчислює з 21.05.2021 року (дата повідомлення позивача про підозру у вчиненні вказаного злочину) по 23.05.2024 року (дата винесення вище вказаної постанови Касаційним кримінальним судом Верховного Суду, якою залишено без змін ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09.10.2023 року). Однак, загальний строк перебування позивача під слідством та судом слід обчислювати з 21.05.2021 року (дата повідомлення про підозру) по 09.10.2023 року (дата набрання законної сили виправдувальним вироком, ухваленим Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області 07.06.2023 року, тобто залишення цього вироку без змін вказаною ухвалою суду апеляційної інстанції). Отже, фактичний строк перебування позивача під слідством та судом становить 28 місяців та 20 днів. З наведених підстав представник відповідача, Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області просить задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі (а.с.72-75). Представник відповідача, Державної Казначейської служби України в судове засідання повторно не з`явився, однак, 10.09.2024 року подав до суду клопотання, в якому просить провести розгляд справи без його участі (а. с. 125). Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши позивача, його представника та представника відповідача, Івано-Франківської обласної прокуратури Семенюка Р.В., оцінивши надані сторонами докази, дійшов наступних висновків. Законодавство, яке підлягає застосуванню в даних правовідносинах. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 36 Основного Закону України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 130 КПК України передбачено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльним посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю завдано шкоду, а на державу. Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Зокрема, в п.1 ст. 2 даного Закону вказано, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно до ч. 1 ст. 3 зазначеного Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Щодо строку перебування позивача під слідством та судом. Судом встановлено, що 21.05.2021 року позивачу повідомлено про підозру в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.05.2021 року за № 12021091180000173 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України (а. с. 14-16). Судом також встановлено, що вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07.06.2023 року, ухваленим за наслідками розгляду обвинувального акту у даному провадженні (судова справа № 346/2413/21), позивача визнано невинуватим у вчиненні вказаного злочину та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, тобто у зв`язку з недоведеністю вчинення позивачем вказаного злочину (а. с. 17-19). Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 09.10.2023 року, постановленою в зазначеному провадженні, апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої залишено без задоволення, а вказаний вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області - без змін (а. с. 20, 21). Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23.05.2024 року вказану ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09.10.2023 року залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення (а. с. 22, 23). У пунктах 1.1, 1.2 рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999 у справі N? 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального переслідування починається з моменту пред?явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року, яка винесена у справі № 686/23731/15, розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред?явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Згідно ч. 4 ст. 532 КПК України судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення. Таким чином, строк перебування позивача під слідством розпочався 21.05.2021 року, тобто в день вручення письмового повідомлення про підозру, а період перебування позивача під судом завершився 09.10.2023 року, тобто день постановлення ухвали Івано-Франківським апеляційним судом. Тому суд вважає не обгрунтованими доводи сторони позивача про перебування останнього під судом в період з 10.10.2023 року до 23.05.2024 року включно, тобто до дня винесення вище вказаної постанови Касаційним кримінальним судом Верховного Суду за наслідками розгляду касаційної скарги прокурора. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди. Положеннями п.2 ч.2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачає, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Прецедентне право, створене ЄСПЛ, є обов`язковим джерелом права України, оскільки 17 липня 1997 р. був прийнятий Закон України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 p., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Згідно роз`яснень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у: приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я; у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав; у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом; у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя; у порушенні стосунків з оточуючими людьми; при настанні інших негативних наслідків. Така позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 20.02.2018 року, винесеною у справі № 303/4076/15-к. Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в Україні, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України, згідно з якою особа, яка завдала школи, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди. Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди. Аналогічні висновки зроблено у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 року, винесеної у справі № 761/24143/19. Рішенням від 27.07.2004 р. по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Згідно з положеннями частин 5 та 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Судом встановлено, що внаслідок незаконного перебування під слідством та судом позивач зазнав страждань, заподіяних внаслідок психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації позивачем своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, погіршення самопочуття, переживань, зниження авторитету в очах близьких та знайомих осіб, а також погіршення стану здоров`я, негативних змін у житті після незаконного перебування під слідством та судом, необхідності прикладення зусиль, які позивач змушений вживати для відновлення його звичних життєвих зв`язків. Відповідно до змісту ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 09.07.2007 року, ухваленим у справі № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України. Отже, з врахуванням вказаного, ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн., не підлягає застосуванню при вирішенні даного спору. Відтак,

Outcome: partial