Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

30 квітня 2024 року позивач ТОВ «Коллект Центр» звернулося до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] . Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 08.08.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем було укладено договір про споживчий кредит № 100998635, відповідно до якого, відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 7 000,00 грн. в своє чергу позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, однак відповідач вчасно не виконував свої зобов`язання, внаслідок чого в нього виникла заборгованість. В подальшому ТОВ «МІЛОАН» відступило своє право вимоги ТОВ «Коллект Центр», в тому числі і за кредитним договором № 100998635 від 08.08.2021 року. Оскільки відповідач ухиляється від виконання зобов`язання за кредитним договором, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом про стягнення заборгованості в розмірі 42 109,00 грн., також просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору при подачі позову в розмірі 3 028,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 13 000,00 грн. 09.05.2024 року винесено ухвалу про відкриття спрощеного провадження та призначення справи до розгляду по суті. 18.11.2024 року винесено ухвалу про часткове задоволення клопотання представниці позивача товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» - Морозової Вікторії Валеріївни ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). 18.11.2024 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання представниці позивача про витребування доказів. 10.12.2024 року винесено ухвалу про часткове задоволення клопотання представниці позивача товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» - Морозової Вікторії Валеріївни ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). 12.12.2024 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання представниці позивача про витребування доказів. В судовому засіданні представниця позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Пояснила, що внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором в нього виникла заборгованість, які позивача просить стягнути в судовому порядку. Також просить стягнути з відповідача витрати понесені на сплату судового збору та витрати на правову допомогу. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду відзив на позовну заяву та додаткові пояснення, просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю. У відзиві зазначив, що не укладав будь-яких договорів з позивачем та не отримував ніяких коштів, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Вислухавши представницю позивача, перевіривши та дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. В своїй позовні заяві представник позивача посилається на те, що 08.08.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та відповідачем [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит № 100998635, відповідач здійснив дії, спрямовані на укладення договору позики шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської карти, на рахунок якої в подальшому, Кредитодавцем було перераховано кредитні кошти у розмірі 7 000 грн. 00 коп. Підписанням договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма його істотними умовами та йому була надана всі інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. 30.11.2021 року між ТОВ «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 30-11-65, відповідно до умов якого, ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників в тому числі за Договором про споживчий кредит № 100998635 від 08.08.2021 р, уклали, що уклали ТОВ «Мілоан» та [PERSON] . У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників Товариству з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно Договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року, в тому числі Договором про споживчий кредит № 100998635 від 08.08.2021 р., що уклали ТОВ «Мілоан» та [PERSON] . Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом грошової вимоги Відповідача та у зв`язку з наявною заборгованістю вимушене звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідач на користь позивача заборгованість в розмірі 42 109 грн. 00 коп. з яких: 7 000 грн. 00 коп. - заборгованість за кредитом (за тілом кредиту); 34 724 грн. 00 коп. - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги; 385 грн. 00 коп. - заборгованість з комісії. Стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, а також сплати процентів, належних йому, якщо інше не передбачено договором. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В позові представник позивача зазначає, що між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит № 100998635 та відповідач отримав грошові кошти від вказаної юридичної особи, у зв`язку з чим має фінансові зобов`язання перед ТОВ «МІЛОАН» та відповідно перед позивачем. В позовній заяві також зазначено, що відповідачу нібито було надано кредит в розмірі 7 000 гривень. Аналогічна за змістом інформація зазначена в тексті документа, який додано до позовної заяви в якості кредитного договору та в документі, що має назву паспорт споживчого кредиту. Проте, ані позовна заява, ані будь-який інший документ, який додано до позовної заяви не містять інформації про рахунок на який було перераховано грошові кошти. Позивачем не надано жодного доказу, який був би юридично спроможним довести позовні вимоги. В тексті спірного договору відсутній рахунок на який підлягали перерахуванню кредитні кошти як зазначено вище, та не вказано іншого способу надання кредиту. Також відсутні докази отримання відповідачем кредиту. З метою з`ясування обставин, які випливають зі змісту позовної заяви та отримання доказів, які обґрунтовують заперечення проти позову, відповідач неодноразово звертався на гарячу лінію банківської установи з усними зверненнями, в порядку статті 5 Закону України «Про звернення громадян», якою регламентовано, що звернення може бути усним чи письмовим. Проте, станом на 27 серпня 2024 року відповіді на звернення відповідача не надано, у зв`язку з чим виникла необхідність в направленні письмового звернення, засобами поштового зв`язку. Рекомендованим листом з описом вкладення, однак відповіді так і не отримав . Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідач у відзиві заперечує отримання ним кредитних коштів у сумі 7 000 грн. 00 коп. З указаним суд погоджується. Так, згідно платіжного доручення № 30858702 від 08.08.2021 року відповідачу [PERSON] ТОВ «МІЛОАН» перерахувало грошові кошти в розмірі 7 000 грн. 00 коп. на кредит рахунок № [NUMBER] . Однак, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження виконання обов`язків кредитодавця за договором № 100998635 від 08.08.2021 та фактичне надання кредитних коштів. Посилання позивача на розрахунок суми боргу як на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів суд не приймає до уваги, оскільки сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Указаний розрахунок складений позивачем на власний розсуд, обґрунтованість якого повинна бути доведена доказами під час судового розгляду. Розрахунок суми боргу не є доказом у розумінні вимог ЦПК України. З наданого позивачем платіжного доручення про сплату № 30858702 від 08.08.2021 про зарахування суми 7 000 грн. 00 коп. на картку № [NUMBER] , вбачається, що грошові кошти були перераховані через посередника, яким є АТ «КБ «Приват Банк», а платником зазначено ТОВ «Мілоан», що не є однозначним твердженням про виконання грошового переказу. Суд зазначає, що доказами, які підтверджують перерахування коштів та користування ними, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Отже, позивачем не надано суду будь-яких первинних документів, які повинні бути складені під час надання кредитних коштів. Зазначене платіжне доручення не містить повного номера картки, в ньому зазначено № кредитного договору, однак не зазначено дати укладення такого договору, з чого можна було б встановити факт перерахування коштів на картковий рахунок саме відповідача та саме за зазначеним в договорі кредитним договором. Також суд позбавлений можливості встановити факт перерахування коштів саме кредитодавцем на підставі відповідного договору, а не іншими особами за іншими правовідносинами. Крім того в матеріалах справи відсутні будь-які документи, що підтверджують особу позичальника. Саме тільки зазначення в кредитному договорі персональних даних відповідача не підтверджує проходження ним верифікації та ідентифікації згідно вимог законодавства, що відбулося за відсутності копій (електронних чи паперових) особистих документів, які б підтверджували електронну ідентифікацію фізичної особи відповідача. Позовні вимоги недоведені, і не можуть бути доведені у зв`язку з безпідставністю. Суд вважає, що позивачем не доведено обставин, які б породжували правові наслідки у виді виникнення зобов`язань сплатити визначених позовом коштів, тому достатніх підстав для задоволення позову суд не вбачає. Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч. 2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Положеннями частин: першої, другої та третьої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України регламентовано, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування с обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 Цивільного процесуального кодексу України), Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положення частини першої 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). У відповідності до вимог частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у від 1 березня 2020 року в справі № 129/1033/13). Окремо слід звернути увагу на те, що за своєю сутністю кредитний договір є договором позики, а відповідно до частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Це означає, що зобов`язання позичальника з повернення кредиту виникає не з моменту підписання кредитного договору, а з моменту отримання кредитних коштів. Видача кредиту має бути підтверджена належними доказами. За відсутності доказів на підтвердження факту передання позичальнику кредитних коштів суд не має правових підстав задовольняти позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості. Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи, що позивачем не надано суду доказів, які з точки зору достовірності, достатності та взаємозв`язку свідчили б про те, що у [PERSON] наявне невиконане грошове зобов`язання за договором № 100998635 від 08.08.2021, позовні вимоги про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed