Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 08 травня 2024 року представник позивача, діючи в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, у якому просить розірвати шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрований 29.04.2010 року Чорнобаївською сільською радою Білозерського району Херсонської області, актовий запис №18; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини, доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 5000 грн., але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05 жовтня 2002 року між сторонами зареєстровано шлюб. Від вказаного шлюбу вони мають неповнолітню дитину, доньку \~ [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що у сторін відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, а тому, сімейне життя не склалося. З 2020 року подружжя шлюбних стосунків не підтримують. Позивач вважає, що сім`я фактично припинила своє існування, а шлюб існує лише формально. Кожна зі сторін окремо отримує доходи та здійснює витрати. Подальше спільне життя і збереження даного шлюбу є неможливим і суперечить інтересам сторін. Спору щодо майна, придбаного в період шлюбу, не заявлено. Спору про визначення місця проживання дитини між сторонами не виникає, оскільки батьки за спільною згодою визначили місце проживання дитини разом із позивачем. З моменту фактичного припинення шлюбу між позивачем та відповідачем, дитина проживає та перебуває на утриманні матері, при цьому відповідач не регулярно час від часу надсилав певну суму грошових коштів на утримання дитини, однак згодом припинив це робити. Позивач самостійно не в змозі забезпечити належний рівень життя спільної дитини сторін, відповідач у свою чергу систематичної допомоги на утримання дитини не надає. Разом з тим, відповідач є здоровим та працездатним, на утриманні інших дітей чи непрацездатних дружини, батьків не має, працює таксистом та має достатній розмір доходу, що цілком дозволяє відповідачу сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 5000, 00 грн., що буде достатнім для необхідного забезпечення гармонійного розвитку дитини. Між сторонами не досягнуто згоди щодо розміру аліментів необхідних для утримання дитини, а тому позивач вимушена просити суд про стягнення аліментів. ІІ. Виклад позиції відповідача. 11.09.2024 року відповідач через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, у якій позовні вимоги щодо розірвання шлюбу визнав, не заперечував проти задоволення позову в цій частині позовних вимог. Щодо стягнення аліментів, відповідач позовні вимоги визнав частково у розмірі 1600, 00 грн. виходячи з наступного. Відповідач зазначає, що посилання позивача на те, що він ухиляється від утримання спільної дитини є неправдивими, оскільки після припинення шлюбних відносин надавав готівкою кошти позивачці на утримання дитини. Відповідач і надалі буде утримувати та фінансово забезпечувати свою дитину, у розмірі необхідному для її фізичного, розумового і соціального розвитку. Однак на разі, через воєнний стан в країні, відповідач втратив роботу та постійний дохід, на теперішній час не працевлаштований, будь-які грошові кошти на розрахункових рахунках у відповідача відсутні та перебуває у скрутному матеріальному становищі, що позбавляє відповідача сплачувати аліменти у визначеному позивачкою розмірі. Будь-які спроби знайти роботу у м. Херсон яка б надавала відповідачеві можливість матеріально забезпечувати свою доньку в тому розмірі, в якому просить позивач залишились безрезультатними і тому, щомісячно сплачувати аліменти в розмірі 5\~000,00 грн. на утримання своєї доньки відповідач не має можливості, через відсутність у нього відповідного джерела доходу. У зв`язку з викладеним, та зважаючи на ту обставину, що обов`язок утримувати дитини покладено законодавцем на обох батьків, вважає, що доцільне визначити аліменти до стягнення з нього на користь позивача на утримання дитини у розмірі 50% від визначеного законом розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку від 6 до 18 року у твердій грошовій сумі у розмірі 1600,00 грн. ІІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29.05.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судове засідання призначено на 08.08.2024 року. 07.08.2024 року представник позивача подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач у судове засідання не з`явився, 08.08.2024 року через канцелярію суду подав заяву про відкладення розгляду справи. У зв`язку з заявою відповідача та клопотанням про відкладення розгляду справи, судове засідання відкладено на 27.08.2024 року. Відповідач у судове засідання не з`явився, 27.08.2024 року через канцелярію суду подав заяву про відкладення розгляду справи. У зв`язку з заявою відповідача та клопотання про відкладення розгляду справи, судове засідання відкладено на 25.09.2024 року. 11.09.2024 року відповідач через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, за змістом якого позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів у розмірі 1600,00 грн. У зв`язку із перебуванням Головуючого на лікарняному, судове засідання відкладене на 07.10.2024 року. 07.10.2024 року представник позивача через систему «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду 07.10.2024 року подав заяву про розгляд справи без його участі, при розгляді справи просив врахувати обставини викладені у відзиві до позовної заяви. У зв`язку із оголошенням повітряної тривоги у м. Херсон та Херсонської області, судове засідання відкладено на 11.12.2024 року. 11.12.2024 року представник позивача через систему «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду 11.12.2024 року подав заяву про розгляд справи без його участі, при розгляді справи просив врахувати обставини викладені у відзиві до позовної заяви. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Таким чином, розглянувши подані учасниками справи документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. 29 квітня 2010 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровано шлюб, про що 29.04.2010 року Чорнобаївською сільською радою Білозерського району Херсонської області складено відповідний актовий запис №18 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу - « [PERSON] ». Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: - доньку, [PERSON] , [INFO] , про що 03.12.2010 року Чорнобаївською сільською радою Білозерського району Херсонської області складено відповідний актовий запис №94 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Позивач зазначає, а відповідач визнає, що у сторін відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного. З 2020 року подружжя шлюбних стосунків не підтримують. Сім`я фактично припинила своє існування. Подальше спільне життя і збереження даного шлюбу є неможливим і суперечить інтересам сторін. Шлюб існує формально. Будь-яких майнових претензій у сторін один до одного на час вирішення справи не заявлено. Спору про визначення місця проживання неповнолітньої дитини сторонами на час розгляду справи не заявлено, батьки за сумісною згодою вирішили, що дитина після розірвання шлюбу залишається проживати разом із матір`ю. Перешкод для пред`явлення позову про розірвання шлюбу Судом не встановлено. Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 21.07.2022 №2618-5001900109 [PERSON] , [INFO] , має зареєстроване місце проживання/перебування за адресою: [ADDRESS] з 21.07.2022 року. Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 21.07.2022 №2618-5001900161 [PERSON] , [INFO] , має зареєстроване місце проживання/перебування за адресою: [ADDRESS] з 21.07.2022 року. Відповідно до ксерокопії аркушів 1, 4-5;6-7 Трудової книжки серійний номер [NUMBER] виданої 10.08.1998 року [PERSON] , [INFO] , останній 29.06.2012 року звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 37 КЗпП України(запис в Трудовій книжці за №7). V. Оцінка Суду. Щодо заявленої вимоги про розірвання шлюбу суд виходить з наступного. Відповідно до статті 51 Конституції України, частини першої статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно із частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною другою статті 112 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Як вбачається з матеріалів справи, спільне подружнє життя у сторін не склалося, вони припинили шлюбні стосунки і поновлювати їх не мають наміру, примирення і збереження сім`ї є неможливим. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право за статтею 113 СК України після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як встановлено судом позивачем не заявлено про бажання відновити своє дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. За таких обставин, враховуючи фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, наявність неповнолітньої дитини та інші обставини життя подружжя, Суд знаходить підстави для розірвання шлюбу, оскільки його збереження суперечило б інтересам подружжя. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що шлюб необхідно розірвати. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів суд керується наступним. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 і 11 Конвенції» та є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплено обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При встановленні розміру аліментів, суд керується вимогамист.182 СК України та роз`ясненнями, які містяться в п.17 Постанови пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», та вирішуючи питання щодо розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 183 Сімейного Кодексу України частина заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Пленум Верховного Суду України в п. 17 своєї Постанови від 15.05.2006 року №3 роз`яснив судам, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Частиною 2 ст.18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані надавати матеріальну допомогу на утримання дітей. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому, згідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За частиною 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 Конвенції ООН про права дитини, дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд визначає розмір аліментів в кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи. Положенням ст. 191 СК України визначено, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Суд звертає увагу сторін, що відповідно до ст. 179 СК аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ході розгляду справи судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачем. Дитина перебуває на утриманні обох батьків, що підтверджується доводами викладеними сторонами у своїх письмових заявах. Позивач стверджує, що від відповідача матеріальна допомога на утримання спільної дитини надходить не систематично та у розмірі не достатньому для забезпечення належного рівня проживання, гармонійного розвитку(фізичного, морального) та відпочинку дитини відповідно до її віку, а останнім часом взагалі така допомога відповідачем не надається, чим утруднюється належне утримання позивачем дитини та з урахуванням того, що допомога повинна носити систематичний характер та достатній розмір позивачка просить суд стягнути за судовим рішенням суму грошових коштів у розмірі 5 000, 00 грн. у якості аліментів на утримання дитини. Позивач стверджує, що відповідач має можливість саме у такому розмірі надавати допомогу. Суд констатує, що аліменти це платіж, спрямований на утримання дітей, і повинен бути достатнім для цього та співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дітей в коштах у розмірі, необхідному для їх життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, тобто її гармонійного розвитку, з врахуванням визначеного законом рекомендованого розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2024 рік»\~установлено у 2024 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2024 - 3\~196,00 грн. Судом встановлено, що відповідач визнає свій батьківський обов`язок, щодо надання матеріальної допомоги та прийняття участі у вихованні дитини та не відмовляється від його виконання і вказує про можливість надання матеріальної допомоги на утримання дитини у розмірі 1600,00 грн. Вважає, що такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення дитини. Разом з тим, суду для дослідження не надано доказів про заробітну плату відповідача або її відсутність, отримання іншого доходу ніж заробітна плата або його відсутність, наявність або відсутність нерухомого та рухомого майна, відомостей про працевлаштування або перебування на обліку в установах соціального захисту населення та/або центрі зайнятості, щоб надавало підстави встановити про не можливість відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої [PERSON] у розмірі мінімально встановленому законом. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача суд критично ставиться до доводів позивача про можливість відповідачем сплачувати аліменти на її користь на утримання спільної дитини у заявленому розмірі, оскільки належними та допустимим доказами не доведено можливість відповідача сплачувати їх саме у сумі 5000, 00 грн., як і не надано доказів на підтвердження наявності у відповідача доходу, який би дозволяв сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі щомісячно. Викладені у позові обставини і не спростовані відповідачем в ході розгляду справи належними та допустимими доказами дають суду підстави дійти висновку, що відповідач має мінливий заробіток та не має постійного місця працевлаштування (з огляду на специфіку професії таксист), крім того позивачем не доведено, що відповідач має можливість стабільно протягом року сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі. Таким чином, суд, встановивши фактичні обставини справи, наявність у сторін неповнолітньої дитини, відсутність між сторонами домовленості щодо розміру участі обох батьків в їх утриманні, діючи виключно в найкращих інтересах дитини при вирішенні питання з виконання обов`язку батьками якнайкращого забезпечення права дітей на належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку і на збереження достойного рівня життя до досягнення дитиною повноліття, підтвердження відповідачем наявності у нього можливості забезпечувати неповнолітню дитину у розмірі мінімально встановленому законом та фактичне здійснення періодично такого забезпечення протягом минулого періоду(за твердженням позивача та відповідача), враховуючи відсутність даних та належних та допустимих доказів про наявність на утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім`ї, батьків та відсутність доказів про систематичність надання такої допомоги добровільно, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині наявного існування обов`язку у відповідача матеріально утримувати свою дитину та вважає справедливим та законним присудження до стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, доньки - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 3 196, 00 грн. щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду, тобто з 02 травня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Докази, які б свідчили про неможливість відповідача сплачувати аліменти саме у такому розмірі, матеріали справи не містять. З огляду на викладене позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню. На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. VІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VIІ. Розподіл судових витрат між сторонами. За статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні. Квитанцією №2572-1784-5486-5368 від 02.05.2024 року підтверджується, що позивач при зверненні до суду з позовом про розірвання шлюбу сплатила судовий збір у розмірі 1\~211,20 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування судового збору. У відповідності до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Приймаючи до уваги звільнення позивача від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів до суду, ураховуючи задоволення позову, з відповідача в дохід держави підлягає до стягнення судовий збір визначений за ставками встановленими ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру у розмірі 1 211, 20 грн.

Outcome: partial