Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

До Дарницького районного суду м.Києва звернувся представник КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» з позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначено, що наказом Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради № 207 від 24.07.2003 року, житловий будинок по [ADDRESS] передано на обслуговування КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс». [PERSON] , є власницею квартири [ADDRESS] . Між відповідачем та позивачем 01.08.2003 року було укладено договір на обслуговування будинку і прибудинкової території, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку [ADDRESS] , а споживачем своєчасної оплати послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених цим договором. Проте відповідач, будучи споживачем вказаних послуг за даною адресою, належним чином не здійснює їх оплату, у зв`язку із чим з серпня 2020 року по січень 2022 утворилась заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 7171,43 грн. Враховуючи наведене позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 7171,43 грн., інфляційні витрати у розмірі 532,29 грн., та три відсотки річних у розмірі 183,08 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02.10.2023 р. у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Від відповідача надійшов відзив відповідно до якого зазначено, що позивачем в якості доказів до позовної заяви долучено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 01.08.2003 року, проте вказаний договір не набув чинності, оскільки в ньому не зазначено строк з якого він набуває чинності. Крім того у вказаному договорі зазначено, що відповідач є власником вищевказаної квартири станом на 01.08.2003 року, в той час як власником відповідач стала 06.08.2003 року. З урахуванням викладеного відповідач зазначає, що вказаний договір не є належним доказом. Крім того вказала, що позовна заява не містить доказів фактичного надання послуг з утримання будинку. Окремо зазначила, що через надання послуг неналежної якості у 2016 році співвласниками будинку було прийнято рішення створити ОСББ, проте зареєстрували його 12.11.2021 року. Після 2016 року якість послуг фактично погіршилось, освітлення прибудинкової території було відсутнє, поточний ремонт в під`їзді позивач не проводив жодного разу, також позивачем не виконувались зобов`язання щодо технічного обслуговування ліфтів. Крім того зазначила, що позивач звернувся з позовом у вересні 2023 року, в той час як розрахунок заборгованості починається з серпня 2020 року. З урахуванням викладеного просить застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову. Від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого зазначено, що твердження позивача про недійсність договору є хибними, оскільки відповідно до вимог ч.2 ст. 631 ЦК України договір набуває чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором, оскільки вказаний договір було укладено 01.08.2003 року, то з цієї дати він набув чинності. Крім того зазначено, що відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Щодо тверджень позивача про надання послуг неналежної якості, зазначено, що належних та допустимих доказів вказаних тверджень наданий відповідачем відзив не містить, крім того як вбачається, з розрахунку заборгованості відповідачем сплачувались кошти за утримання будинку. Окремо вказано, що в розпорядженнях виконавчого органу Київської міської ради № 211 від 12.02.2018 року та № 210 від 06.03.2015 року, міститься роз`яснення складових тарифу. Зазначено, що вивезення побутових відходів виключено зі структури тарифу з липня 2019 року внаслідок надання вказаної послуги окремим організаціями, внаслідок чого тариф було зменшено з 7,42 грн., за кв.м на 7,00 грн. за кв.м. Щодо строку позовної давності, зазначено, що на підставі п.12 та п.19 Перехідних положень ЦК України, строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину та воєнного стану. Від відповідача надійшли письмові пояснення, які містять аналогічні пояснення, які зазначені у відзиві, окрема вказала, що позивач вказує, що тариф за послугу утримання будинку та прибудинкової території становить 7 грн., за кв.м., посилаючись на Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради № 211 від 12.02.2018 року «Про внесення змін до Тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надають виконавці цих послуг, по кожному будинку окремо для здійснення розрахунків із споживачами залежно від оплати останніми не пізніше або після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим» проте у вказаному розпорядженні не міститься зазначений позивачем тариф. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву, про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Заслухавши думку учасників,дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до наказу № 207 від 24.07.2003 року Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради, житловий будинок по [ADDRESS] передано на обслуговування КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс». Згідно з свідоцтвом про право власності від 06.08.2003 року, виданого головним управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, [PERSON] , є власницєю квартири [ADDRESS] . 01.08.2003 року між [PERSON] , та КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» було укладено договір на обслуговування будинку і прибудинкової території. Відповідно до ст. 175 ЖК України державні і громадські органи, підприємства, установи, організації, службові особи зобов`язані дбати про схоронність житлового фонду та підвищення його благоустрою. Статтею 322 ЦК України встановлено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Згідно з ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Статтею 162 ЖК України визначено, що плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно з частиною 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16). З розрахунку наданого позивачем вбачається, що заборгованість відповідача за житлово-комунальні послуги з серпня 2020 року по січень 2022 року складає 7171,43 грн., інфляційні витрати у розмірі 532,29 грн. та три проценти річних у сумі 183,08 грн. Зі змісту ст. 81 ЦПК України, вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановленних законом. Відповідач заперечує проти розміру заборгованості яку просить стягнути позивач, проте під час розгляду справи відповідачем не було надано відповідного розрахунку в обгрунтування своєї позиції. Заперечення відповідача щодо неналежної якості наданих комунальних послуг, суд вважає не слушними, оскільки ці заперечення належно не підтверджені у встановленому законом порядку. Надані фотознімки під`їзду будинку не є належним доказом надання позивачем послуг не належної якості, оскільки з вказаних знімків не вбачається, коли вони зроблені і де саме. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А відповідно до ст. 611 цього Кодексу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Щодо заяви про застосування строку позовної давності необхідно зазначити наступне. Відповідно до статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. Статтею 258 ЦК України визначено вимоги до яких застосовується спеціальна позовна давність, серед іншого, позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, обмежене строком давності право на позов у матеріальному розумінні означає право позивача на судовий захист протягом певного часу, поза межами якого цей захист, за загальним правилом, є неможливим. При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який продовжено до 30 квітня 2023 року. Згідно з перехідними положеннями ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності був продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Цей строк продовжив свій перебіг після скасування карантину з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України. З матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути заборгованість з серпня 2020 року, тобто вказані вимоги заявлені в межах строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим факт порушення прав позивача, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги є законними і обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Доводи відповідача, зазначені у відзиві суд вважає не слушними, оскільки вони не обґрунтовані та не містять належних доказів на підтвердження вказаних обставин. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 2 2684 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 5000,00 грн. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, На підтвердження витрат, які поніс позивач на отримання професійної правничої допомоги до суду представником позивача надано договір про надання правової допомоги № 118-23Т від 03.04.2023 року, детальний опис робіт (наданих послуг) за позовом КП «Житло-Сервіс» до [PERSON] , про стягнення заборгованості, попередній розрахунок суми судових витрат, акт виконаних робіт від 31.07.2023 року, виписку з 22.08.2023 року про сплату за правничу допомогу. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). З урахуванням викладеного, беручи до уваги співмірність суми витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи, враховуючи, наявність усталеної судової практики з розгляду подібних справ, суд приходить до висновку, що заявлені представником позивача вимоги про стягнення витрати на правову допомогу підлягають частковому задоволенню в розмірі 2000,00 грн., що буде співмірним зі складністю справи. На підставі викладеного та

Outcome: partial