Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

Стислий виклад позицій учасників справи. [PERSON] 09.08.2024 звернулася до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин, а саме що заявниця є праонукою [PERSON] (прабабусі) та [PERSON] (прадідуся). В обґрунтування указаної заяви [PERSON] зазначає про те, що [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] . Як зазначає заявниця, 17.05.1957 Ізяславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області вчинено актовий запис №44 та видано свідоцтво про народження [PERSON] , де її батьком зазначено [PERSON] та матір`ю [PERSON] . Заявницею встановлено, що відповідно до архівних документів, а саме із довідки державного архіву Хмельницької області від 06.06.2019 слідує, що батьками [PERSON] були [PERSON] (мати) та [PERSON] (батько). [PERSON] , 1898 р.н., був заарештований 09.09.1937 Ізяславським управлінням НКВС за звинуваченням за ст. 54-10 КК УРСР. Із матеріалів кримінальної справи слідує, що до складу його сім`ї на день арешту входили: дружина [PERSON] , сини [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ), донька [PERSON] . Рішенням НКВС СРСР №196 від 28.10.1937 [PERSON] був засуджений до розстрілу. В інший спосіб встановити факт родинних відносин із [PERSON] та [PERSON] заявниця не має можливості, оскільки відсутні документи про те, що [PERSON] був сином [PERSON] . Як вказує у своїй заяві заявниця, даний факт безпосередньо породжує для неї юридичні наслідки, оскільки завдяки встановленню указаного факту [PERSON] зможе прийняти спадщину після смерті своїх прабабусі та прадідуся, а також підтвердити національність свого походження та приналежність до польського народу поза межами історичної батьківщини, реалізувати свої права, що випливають із Закону Республіки Польща «Про карту поляка» від 07.09.2007, Акту про польське громадянство від 02.04.2009, Закону Республіки Польща «Про репатріацію» від 09.11.2000. Представник заявниці адвокат Свіжий О.В., в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у заяві про встановлення факту родинних відносин, просив суд заяву задовольнити. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 28.08.2024 відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження та справу призначено до судового розгляду. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювалися. Будь-яких інших заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що заявниця є донькою [PERSON] та [PERSON] . Указані обставини підтверджуються копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.05.1979. Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища 02.08.1997 складено актовий запис про шлюб [PERSON] . Прізвище після шлюбу [PERSON] . Згідно із відомостями, які містить повторне свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 19.11.2020, батьками матері заявниці [PERSON] значаться [PERSON] та [PERSON] . Зміна прізвища матері із [PERSON] на [PERSON] підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб від 12.07.2011. Зі змісту довідки державного архіву Хмельницької області від 06.06.2019 слідує, що батьками [PERSON] були [PERSON] (мати) та [PERSON] (батько). [PERSON] , 1898 р.н., був заарештований 09.09.1937 Ізяславським управлінням НКВС за звинуваченням за ст. 54-10 КК УРСР. Із матеріалів кримінальної справи слідує, що до складу його сім`ї на день арешту входили: дружина [PERSON] , сини [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , донька [PERSON] . Рішенням НКВС СРСР №196 від 28.10.1937 [PERSON] був засуджений до розстрілу. Згідно із довідкою Клубіввської сілької ради Ізяславського району Хмельницької області від 18.10.2019 № 1683, у записі по господарської книги 1944-1946 років ім`я [PERSON] було змінено на [PERSON] . Його батьками являються [PERSON] та [PERSON] . Встановлення даного факту необхідно для [PERSON] з метою підтвердження національності свого походження та приналежності до польського народу поза межами історичної батьківщини, а також дає можливість реалізувати свої права, що випливають із Закону Республіки Польща «Про карту поляка» від 07.09.2007, Акту про польське громадянство від 02.04.2009, Закону Республіки Польща «Про репатріацію» від 09.11.2000. Отже, судом встановлено, що зміст правовідносин, які виникли на даний час та є предметом судового розгляду це встановлення факту родинних відносин із прабабусею та прадідусем, оскільки указаний факт породить юридичні наслідки для заявниці у Республіці Польща, а саме дасть змогу підтвердити національність свого походження та приналежність до польського народу поза межами історичної батьківщини, а також реалізувати свої права згідно із законодавством Республіки Польща. Норми права, які застосовував суд, та мотиви їх застосування. Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення заяви. Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно із частиною першою\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої\~статті 293 ЦПК України\~окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно із пунктом 5 частини другої\~статті 293 ЦПК України\~суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частинами першою, другою\~статті 315 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту, серед іншого щодо родинних відносин між фізичними особами. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Верховний Суд виснував, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: ?факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; ?встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; ?заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); ?чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними. У даному випадку, як встановлено судом, метою встановлення факту родинних відносин заявниці [PERSON] із прадідусем [PERSON] та прабабусею [PERSON] є підтвердження національності свого походження та приналежності до польського народу поза межами історичної батьківщини, а також можливість, у подальшому, реалізувати свої права, що випливають із Закону Республіки Польща «Про карту поляка» від 07.09.2007, Акту про польське громадянство від 02.04.2009, Закону Республіки Польща «Про репатріацію» від 09.11.2000. Суд критично оцінює твердження представника заявниці про те, що останній необхідно встановити указаний факт з метою оформлення спадкових прав на майно, яке залишилось після смерті прабабусі та прадідуся заявниці, оскільки указані твердження належними та допустимими доказами у справі не підтверджуються Отже, суд дійшов висновку про те, що встановлення указаного факту матиме юридичні наслідки для заявниці [PERSON] на території іншої країни, а саме для підтвердження приналежності її до польського народу та реалізація нею прав згідно із польським законодавством. Суд зауважує про те, що цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. В порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Факт, про встановлення якого просить [PERSON] , не має жодних юридичних наслідків для останньої на території України та за законодавством України, не здійснює охорону прав, свобод та інтересів особи, не створює умови для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, не підтверджує наявність чи відсутність неоспорюваних прав, оскільки, як встановлено судом, зазначений факт можливо породжує певні юридичні наслідки згідно із законодавством Республіки Польща, а тому суд приходить до висновку про те, що указаний факт повинен встановлюватись за законодавством тієї країни, в якій він породжує правові наслідки. Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України від 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Зазначений Указ Президента України втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99. Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про державну реєстрацію актів цивільного стану національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Згідно зі\~статтею 300 ЦК України\~особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки. Статтею 11\~Конституції України передбачено, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні. Відповідно до статті 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин, ратифікованої Україною 09 грудня 1997 року, кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №810/2732/18 міститься правовий висновок про те, що відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Отже, національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу (пункти 34, 35). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі №398/4017/18 та постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року в справі №754/7901/19, від 18 березня 2020 року в справі №761/36561/19, від 03 листопада 2021 року в справі №759/13784/19. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша\~статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша\~статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вирішуючи питання про встановлення факту, що [PERSON] є рідною праонукою [PERSON] та [PERSON] , суд констатує, що належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту заявником не надано. Так, оцінюючи надані документи, як докази, суд зазначає, що одна лише довідка Клубівської сільської ради щодо здійснення виправлення імені із [PERSON] на [PERSON] за відсутності інших документів, не підтверджує факту, що [PERSON] є праонукою указаних вище осіб. За вказаних обставин, такий доказ може мати правове значення лише у сукупності з іншими доказами у справі, що підтверджують факт родинних відносин. Інших відомостей, що мають значення для розгляду даної справи, суду не надано. Також суд зазначає, що юридичний факт має значення і є нерозривно пов`язаним з певною особою, прав та інтересів якої стосується його встановлення. Саме така особа, якщо інше прямо не передбачено законом, повинна звертатися до суду з відповідною заявою. Згідно із положеннями ч.1, 2\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1\~ст.12 ЦПК України). Згідно змісту заявлених вимог та долучених до заяви документів вбачається, що заявник просить суд встановити факти обставин родинних відносин із [PERSON] , який був засуджений до розстрілу у 1937 та вирок виконано 18.11.1937. Відповідно до ч.1\~ст.46 ЦПК України, здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. За ч.1\~ст. 25 ЦК України\~здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. В силу ч. 4 ст. 25 ЦП України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. З урахуванням зазначеного, слід дійти висновку, що встановлення судом фактів щодо родинних відносин із померлою особою, з урахуванням того, що мета встановлення вказаного факту не пов`язана із спадкуванням, не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень\~статті 16 ЦК України. Відтак, на підставі викладеного вище суд дійшов переконання про відсутність підстав для задоволення заяви [PERSON] . Згідно із частиною 7\~статті 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження, судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed