Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

У липні 2024 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Кондренко К. П. звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в обґрунтування якого посилається на те, що 18 року 2020 року він уклав шлюб з відповідачем. Від шлюбу вони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2023 року шлюб між ними розірвано. З лютого 2024 року дитина проживає разом з позивачем. Зазначає, що обов`язок щодо виховання та матеріального забезпечення покладається на обох батьків. Однак, відповідач будь-якої матеріальної допомоги на утримання сина не надає, дитина повністю знаходиться на утриманні позивача. Таким чином,\~ураховуючи те,\~що спільної\~згоди про\~добровільну сплату\~аліментів між\~сторонами не\~досягнуто,\~позивач вимушений\~звернутися до\~суду за\~цим позовом\~та просить\~стягнути з\~відповідача на\~його користь\~аліменти на\~утримання їх\~сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 02 серпня 2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін і відкрито провадження у справі, цією ж ухвалою сторонам було установлено строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень (а.с. 14). Не погоджуючись з позовом 10 та 11 вересня 2024 року представником відповідача [PERSON] адвокатам Маймор А. В. подано відзиви на позовну заяву, які є ідентичними між собою. В обґрунтування відзиву зазначила, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу син [PERSON] , залишився проживати з матір`ю, за її місцем проживання та знаходився повністю на її утриманні. 28 лютого 2024 року приїхавши до місця проживання [PERSON] , позивач самовільно забрав сина та вивіз його, не повідомивши навіть адресу. Позивач дозволяв [PERSON] спілкуватися з сином тільки шляхом відеозв`язку, не повідомляючи їй адресу дитячого садка, місця свого проживання. Після того, як [PERSON] стала відома адреса, де проживає її син, вона зв`язалась з дружиною [PERSON] , яка передала їй номер банківської картки. Після цього, вона почала добровільно перераховувати кошти на утримання дитини. Крім того, на теперішній час в провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. На сьогоднішній день справу не розглянуто. Попри те, що дитина зараз проживає у родині позивача, відповідач регулярно перераховує на утримання сина грошові кошти та намагається надавати матеріальну допомогу для забезпечення сина усім необхідним. Тобто, на теперішній час, відповідач виконує свої обов`язки з утримання дитини. На підтвердження перерахування матеріальної допомоги надала квитанції про здійснення переказів. Позивач відповіді на відзив не надав. Суд, дослідивши заяви по суті справи, наявні письмові докази, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з таких обставин. Суд установив, що сторони є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про його народження, наданим суду у засвідченій представником позивача копії (а.с. 8). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровсьокї області від 13\~січня 2023 року у цивільній справі № 183/6498/22, провадження 2/183/3456/22 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 9). Рішення 13 лютого 2023 року набрало законної сили. Установлено, що згідно з довідкою від 24 червня 2024 року № 029/01-2024 виданою адміністратором відділу адміністративних та паспортних послуг Управління «ЦНАП» Дриженко О., [PERSON] фактично проживає разом зі своїм неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7), доказів на підтвердження зворотного відповідач не надав, напроти зазначивши у відзиві на позов, що позивач та їх спільна дитина [PERSON] проживають разом. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~81\~ЦПК України,\~кожна сторона\~повиннадовести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідачем [PERSON] , разом з відзивом на позовну заяву, на підтвердження добровільного перерахування коштів на утримання дитини надала чотири копії платіжних інструкцій. Однак суд звертає увагу, що надана відповідачем платіжна інструкція від 06 квітня 2024 року не містить призначення платежу, із зазначенням, що ці кошти сплачено позивачеві саме у якості аліментів. А надані відповідачем платіжна інструкції від 30 липня 2024 року час платежу о 13.18 год., 21.05 год. 24 серпня 2024 року час платежу 13.17 год. щодо перерахування відповідачем на ім`ям позивача, із зазначенням призначення платежу як аліменти, які сплачені після звернення позивача з цим позовом до суду можуть бути пред`явлені відповідачем до Державної виконавчої служби і враховані на виконання рішення суду. У той же час, щодо посилання відповідача не недоречність стягнення аліментів у зв`язку з розгляду судом справи про визначення місця проживання дитини, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ч. 2, 3 ст. 157 СК той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. На підставі ст. 141 СК встановлюється рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За загальним правилом розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 179 СК України визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Ураховуючи вищевикладені норми чинного аконодавства, наявність рішення про стягнення аліментів не є перешкодою для вирішення спору про припинення такого стягнення і стягнення аліментів на користь іншого з батьків, бо саме у зміні обставин, які існували на момент ухвалення першого рішення, полягає новий спір. Невирішений спір між батьками дитини щодо визначення її місця проживання також не може бути підставою для відмови в стягненні аліментів на користь того з батьків, із ким фактично проживає дитина на момент пред`явлення позову про стягнення аліментів (постанова ВС від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18 (провадження № 61-1347св20). Статтею 180 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На підставі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до положень ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів,у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна,сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини,що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим,ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно зі ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Суд установив, що відповідач є фізично здоровим та працездатним, ним не надано належних доказів наявності у нього на утриманні інших неповнолітніх дітей або непрацездатних батьків та наявності інших обставин, що мають істотне значення при визначенні розміру аліментів. З урахуванням усіх обставин справи, того, що дитина сторін [PERSON] проживає з позивачем, що відповідачем підтверджено, установленого законом розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також того, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, дотримуючись принципів рівності та пропорційності, з метою дотримання балансу захисту прав, свобод та інтересів сторін, а також їх дитини, приймаючи до уваги положення ст. 182 СК України, суд приходить до переконання, що розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на утримання їх малолітньої дитини має становити 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 12 липня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, у зв`язку з чим, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України відповідач повинен відшкодувати на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved