Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до суду та відповідно до позовних вимог просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь половину суми грошових коштів, які були спрямовані на погашення тіла кредиту та відсотків по ньому за кредитним договором від 19 грудня 2003 р. у розмірі 269 712 грн. 6 коп.; Стягнути з [PERSON] на його користь половину суми грошових коштів, спрямовані на погашення позики взятої у відповідачем у своїх батьків [PERSON] та [PERSON] в розмірі 218 172, 28 грн. Стягнути з [PERSON] на його користь половину суми грошових коштів в розмірі 327 282,42 грн., щ обули взяті у позивача до шлюбу на перший внесок за квартиру. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що з жовтня з 2002 року він перебував в фактичних шлюбних стосунках з відповідачем [PERSON] та 14 лютого 2004 року офіційно уклав шлюб з останньою. За час перебування у фактичних шлюбних стосунках 22.12. 2003 р. була придбана спірна квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу 22.12.2003 р., право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Вказана квартира була придбана у кредит, що підтверджується випискою з банку АТ «Правекс Банк», а саме те, що 19.12.2003 р. між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 23 тис. доларів США, також частину коштів в розмірі 3 тис. доларів США на придбання спірної квартири позивач взяв у борг у свого знайомого [PERSON] , також 3 тис. доларів США - це були особисті кошти позивача. Крім того на придбання спірної квартири 8 тис. доларів США було взято в борг у батька відповідача [PERSON] . Позивач виступав поручителем по вказаним кредитним зобов`язанням та взяв на себе тягар щодо погашення кредиту та взятих на себе зобов`язаннях по договору позики, так - як відповідач на той час була вже вагітна та була на утриманні позивача. 14.02.2004 р. між позивачем та відповідачем було укладено шлюб та відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2018 р. шлюб між сторонами було розірвано. На підставі викладеного позивач вважає, що вказана спірна квартира [ADDRESS] була придбана під час перебування позивача у фактичних шлюбних стосунках та йому повинна бути відшкодована частина коштів, що були витрачені на купівлю даної квартири, так саме позивач здійснював погашення кредиту та виконував боргові зобов`язання перед [PERSON] та [PERSON] . На момент погашення заборгованості за кредитним договором у липні 2006 р. сума грошових коштів, які були спрямовані на погашення тіла кредиту складала 23 тис. доларів США, та 5362 доларів США відсотків, тобто банківській установі було повернуто 28 362 долара США, з яких з відповідача підлягає стягненню 14181 долар США. З врахуванням того, що з серпня 2006 р. на день подачі позову до суду грошова одиниця України - гривня зазнала значної інфляції та з врахуванням індексу інфляції з відповідача підлягають стягненню у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 569 712 грн. 6 коп. Також на рахунок позивача з відповідача повинні бути стягнуті кошти, що бралися у борг в [PERSON] в розмірі 8 тис. доларів США та поверталися кредитору [PERSON] протягом 10 років шлюбного життя позивача з відповідачем та з врахуванням викладеного з позивача повинно бути стягнуто частину від даної суми, що була повернута [PERSON] , що складає 4 тис. доларів США та з врахуванням індексу інфляції з відповідача повинна бути стягнута сума в розмірі 218 172, 28 грн. Також на момент укладання шлюбу з відповідачем позивач мав особисті заощадження в розмірі 6 тис. доларів США, які також були витрачені на купівлю спірної квартири. З врахуванням індексу інфляції з відповідача повинна бути стягнута сума в розмірі 327 258, 42 грн. Свої вимог позивач обґрунтовує посиланням на вимоги ст. 60, 69, СК України та судовою практикою Верховного Суду по аналогічним справам. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з обставин викладених в позовній заяві та просили його задовольнити в повному обсязі, наполягаючи на тому, що спірна квартира була придбана за кредитні кошти, які були повернуті кредиторам під час перебування в шлюбі позивача з відповідачем, тобто за рахунок спільних коштів подружжя, з врахуванням чого позивач має право на отримання частини від коштів витрачених на погашення боргових зобов`язань подружжя позивача та відповідача, так -як спірна квартира , відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2023 р. не була визнана спільним майном подружжя. Відповідач в судове засідання не з`явилася, але надала до суду відзив в якому заперечувала щодо задоволення позовних вимог позивача, заперечувала щодо поновлення строків позовної давності , надавши до суду копію заяви від 19.03.2006 р. в якій позивач [PERSON] не має до відповідача [PERSON] будь - яких фінансових претензій, вказуючи на те, що позивач розлучається з відповідачем по справі. Позивач скористався своїм правом та подав до суду відповідь на відзив в якому спростовував позицію відповідача, вказуючи на те, що заява від 19.03.2006 р. не має ніякої юридичної сили та дії відповідача спрямовані не заволодіння їх спільним майном. Суд заслухавши думку учасників судового розгляду, свідка, дослідивши докази та матеріали справи дійшов наступного, що статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як убачається з матеріалів справи 14 лютого 2004 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. 22.12. 2003 р. за відповідачем [PERSON] було зареєстровано право власності на спірну квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу квартири . Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 14.12.2018 р. шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , було розірвано. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 27 березня 2023 р. було встановлено факт проживання [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по 14 лютого 2004 р. Як убачається з копії виписки наданої АТ «Правекс Банк» між відповідачем [PERSON] та фінансовою установою існували договірні стосунки ( кредитний договір) з 19.12.2003 р. по 20.01.2005 р. ( дата закриття рахунку). Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 2 ст.71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Отже, об`єктом права спільної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Водночас відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В постанові ВС від 12.06.2023 р. №712/8602/19 зазначено, що у разі укладення кредитного договору та отримання грошей на придбання нерухомості одним із подружжя до укладення шлюбу, за умови подальшого виконання кредитного зобов`язання подружжям під час шлюбу, той з подружжя, який не укладав кредитний договір, після розірвання шлюбу має право на компенсацію половини сум що вносилися на виконання кредитного зобов`язання. Як убачається з матеріалів справи, що боргові зобов`язання перед АТ «Правекс Банк» по яким боржником була відповідач [PERSON] були виконані в період перебування сторін в шлюбі. Крім того як було підтверджено сторонами, що частина коштів на придбання квартири була взята в борг у батьків відповідача в розмірі 8 тис. доларів США, вказана обставина не оспорювалася відповідачем по справі, а також не оспорювала того факту, що вказаний борг також було повернуто [PERSON] - батьку відповідача, під час перебування сторін у шлюбі На підставі викладеного суд дійшов висновку, про наявність підстав для стягнення частини грошей, які витрачені під час шлюбу на погашення кредиту, та боргових зобов`язань. За таких обставин, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права (статті 60, 69 СК України, статті 179, 190 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року в справі № 554/14662/15-ц (провадження № 61-19294св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року в справі № 341/2539/13 (провадження № 61-5478св20), щодо можливості стягнення на користь одного з подружжя сум, сплачених за кредитним зобов`язанням іншого з подружжя під час шлюбу. Як убачається з матеріалів справи, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 27.03.2023 р. позивачу [PERSON] було відмовлено в задоволені його вимоги щодо визнання квартири [ADDRESS] спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на частини спірної квартири [ADDRESS] в порядку поділу майна подружжя. Але при цьому було встановлено, що кредитні кошти, щ обули спрямовані на придбання спірної квартири погашалися за рахунок спільних коштів подружжя позивача та відповідача. Відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд критично ставиться до вимог позивача щодо стягнення з відповідача суми коштів в розмірі 3 тис. доларів США з відповідача, як його особистих заощаджень, що були надані відповідачу на придбання спірної квартири, а також щодо стягнення 3 тис. доларів США, які також були взяту в борг у знайомого позивача [PERSON] суд не приймає до уваги, так- як стороною позивача не надано до суду належних та допустимих доказів в обгрунтування даних свідчень. Що стосується стягнення з відповідача інфляційної складової, то як убачається з матеріалів справи, що між позивачем та відповідачем не існувало боргових зобов`язань, в зв`язку з чим до даних правовідносин не може застосовуються вимоги ст. 625 ЦК України. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Відповідно до п.20 зазначеної Постанови ПВСУ слідує, що При застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. З врахуванням наданих до суду позивачем доказів, пояснень свідків, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позову, а саме стягнення з відповідача половини коштів, що були спрямовані на погашення взятого в АТ «Правекс Банк» на придбання спірної квартири кредиту та відсотків в розмірі 28 362 долара США, а також суми позики в розмірі 8 тис. доларів США, що були взяті в боргу в [PERSON] та були повернуті останньому в період перебування сторін у шлюбі. На підставі викладеного з відповідача [PERSON] підлягає стягненню 15681 долар США, що по курсу НБУ станом на день винесення рішення складає (1 долар США = 41.69 грн. ) 653 740, 89 грн. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Сторонами надано належним чином завірені копії відповідних документів. Питання, щодо стягнення судових витрат в межах даної цивільної справи буде вирішено у відповідності до ст. ст. 139, 141 ЦПК України.

Outcome: partial