Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-09 00:00:00

05.07.2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною заявою на обґрунтування якої зазначив, що йому та його рідній сестрі [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] (далі - квартира) За вказаною адресою з 13.04.2013 року зареєстровано місце проживання його спільного зі [PERSON] сина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.04.2022 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано, а також вирішено стягувати з нього аліменти на утримання їх спільної дитини. Вказує, що малолітній [PERSON] , [INFO] , ніколи за адресою належної йому квартири не проживав, останній з народження мешкає разом зі своєю матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Відтак, місце реєстрації його сина є відмінним від місця його фактичного проживання. Дана обставина призводить до порушення майнових прав, оскільки позбавляє його можливість відчужити чи обміняти квартиру, створює ряд юридичних перешкод для вільної реалізації свого права власності. Враховуючи наведене, просить суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю [PERSON] за адресою її місця проживання та реєстрації: [ADDRESS] , зняти його з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з відповідачки на свою користь судові витрати по справі. 09.07.2024 року від третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - [PERSON] надійшли письмові пояснення по суті спору, в яких остання зазначає, що реєстрація малолітнього [PERSON] , [INFO] у квартирі, яка належить їй та її брату - позивачу [PERSON] , на праві спільної часткової власності, позбавляє їх можливості в повній мірі розпоряджатися своїм майном. На даний час у них існує намір відчужити квартиру та придбати два окремих об`єкта нерухомого майна для кожного з них, однак реалізувати такий намір унеможливлений через існування спірних правовідносин. Зазначила, що малолітній син сторін ніколи не проживав у квартирі, а тому його реєстрація у ній є незаконною. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с. 55). 11.10.2024 року від відповідачки [PERSON] до суду надійшли письмові заперечення (по своїй суті - відзив) на позовну заяву, в яких остання у задоволенні позову просить відмовити повністю. В обґрунтування своїх доводів відповідачка зазначає, що [PERSON] фактично хоче позбавити їх спільного сина права на житло (а.с. 70). 11.10.2024 року від третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Органу опіки та піклування Луцької міської ради подано до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору (а.с. 72-74). В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Суду пояснив, що наразі він має намір відчужити належну йому та його сестрі квартиру та придбати два окремих житла для себе та [PERSON] , яка, у свою чергу, опікується над їх спільною недієздатною сестрою. Після реалізації такого наміру він зможе зареєструвати місце проживання свого сина у новопридбаній квартирі. Однак, відсутність погодження на вчинення таких дій з боку відповідачки спричинило виникнення даного спору. Представник позивача надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, позов просив задовольнити повністю, вважає доводи щодо відсутності між сторонами спору необґрунтованими, про що свідчить поведінка відповідачки. З огляду на наведене просить не брати до уваги позицію органу опіки та піклування, позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову, суду пояснила, що позивач фактично ставить питання про позбавлення дитини права на житло, на яке їх син має законне право. Належна позивачу та його сестрі квартира має чотири кімнати, частка [PERSON] у праві власності на таке майно становить 3/4 його частин. У свою чергу, останній жодних заперечень щодо проживання їх спільної дитини разом з нею не висловлює, між ними відсутній будь-який спір з даного приводу. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Органу опіки та піклування Луцької міської ради підтримав правову позицію, яка викладена у поданому до суду письмовому висновку щодо розв`язання спору. Вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, у своїх письмових поясненнях від 09.07.2024 року розгляд справи просила здійснювати без її участі (а.с. 55). Заслухавши пояснення учасників судового провадження, вислухавши думку дитини з приводу предмету спору, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . Зазначене підтверджується: свідоцтвом про право власності на житло, виданим 01.06.2001 року відділом по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради (а.с. 14); свідоцтвами про право на спадщину, виданими 21.10.2004 року державним нотаріусом Першої Луцької держнотконтори Прокопчук В.І. та зареєстрованими за реєстровими № № 4-2614, 4-2615 та 4-2623 (а.с. 15-17); договором дарування, посвідченим 07.12.2006 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б. та зареєстрованим за реєстровим № 3953 (а.с. 18); витягом КП «Волинське обласне БТІ» про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12841996 від 11.12.2006 року (а.с. 19). Як вбачається із будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян серії А № 64230, у квартирі [ADDRESS] з 13.04.2013 року зареєстроване місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 22). Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] достовірно вбачається, що сторони у справі - позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Наведене дає підстави для однозначного висновку про те, що реєстрація місце проживання спільного сина сторін за адресою: [ADDRESS] , відбулася як члена сім`ї власників квартири, у тому числі із погодження [PERSON] . Як вбачається зі змісту рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.04.2022 року в цивільній справі № 161/3344/22, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.11.2012 року по дату набрання ним законної сили 17.05.2022 року. Вказаним судовим рішенням із позивача на користь відповідачки стягнуто аліменти на їх спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 23-24). У своєму позові [PERSON] зазначає, що малолітній [PERSON] , [INFO] , із дня свого народження та по даний час постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , а за адресою своєї реєстрації він жодного дня не проживав. В якості матеріально-правової підстави для пред`явлення позову позивач зазначає положення ст. 161 СК України, яким врегульовано порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. Надаючи правову оцінку вимогам [PERSON] про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю [PERSON] за адресою її місця проживання та реєстрації, суд приходить до такого. Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, суд може захистити лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси, а відсутні такого порушення унеможливлює існування цивільного спору, що є підставою для відмови у позові. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, малолітній [PERSON] , [INFO] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із матір`ю - відповідачкою [PERSON] . Дана обставина узгоджується із відомостями, які викладені у довідці ОСББ «Щасливий Дім 1» про фактичне місце проживання від 21.06.2023 року (а.с. 27), довідкою КЗ ЗСОЮ «Луцький ліцей № 4 ім. Модеста Левицького Луцької міської ради» № 01-1/157 від 03.07.2024 року (а.с. 28), а також закріпленими у судовому рішенні в цивільній справі № 161/3344/22 юридичними фактами (а.с. 23-24). В ході розгляду справи також було вислухано думку малолітнього [PERSON] , [INFO] , який пояснив, що він дійсно постійно проживає зі своєю матір`ю, а його батько проживає окремо від них. Між батьками ніколи не виникало суперечок з приводу визначення місця його проживання (а.с. 101-106). З огляду на наведене, під час здійснення даного судового провадження не знайшли свого підтвердження будь-які факти порушення прав [PERSON] , хоча відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла. Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина фактично ніколи не проживала і не проживає на час розгляду справи судом. В судовому засіданні сторони суду пояснили, що на даний час наміру змінити існуюче місце проживання дитини вони не мають. При вирішенні позовної вимоги [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини, суд також приймає до уваги висновок Служби у справах дітей Луцької міської ради № 255 від 27.09.2024 року «Про недоцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] », затверджений рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 592-1 від 09.10.2024 року, зі змісту якого слідує, що між [PERSON] та [PERSON] відсутній спір про визначення місця проживання їх спільного малолітнього сина. Дана обставина була встановлена в результаті проведення Службою у справах батьків бесід з батьками дитини, проведення обстеження умов проживання, вивчення наданих письмових доказів (а.с. 72-74). На переконання суду, вищевказаний висновок є всебічним, повним, об`єктивним, обґрунтованим, а тому має бути покладений судом в основу даного рішення у якості доказу. З огляду на наведене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. У свою чергу, як на підставу позовних вимог про зняття свого сина з реєстрації місця проживання за адресою належного позивачу майна, останній посилається на неможливість відчуження чи обміну квартири, а також існування ряду юридичних перешкод для вільної реалізації свого права власності. Однак, в ході розгляду справи ані [PERSON] , ані його представником, в порушення вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не було надано жодних доказів, які б свідчили про наявність перешкод у реалізації позивачем його права власності на квартиру; що такі заходи позивач намагався вжити, проте не досягнув своєї мети через будь-які дії чи бездіяльність відповідачки. При цьому, чинне законодавство не містить жодних заборон щодо продажу чи обміну житла за умови, що у такому зареєстроване місце проживання малолітньої дитини, проте той із батьків, з ким зареєстрована дитина, повинен вжити комплекс заходів для отримання відповідного дозволу на відчуження майна. У свою чергу, будь-які перешкоди у реалізації свого права власності може стати предметом судового захисту, однак на даний час судом не встановлено наявності будь-яких порушень прав та законних інтересів позивача зі сторони відповідачки. Стороною позивача також не наведено існування будь-яких фактів звернення до органів опіки та піклування щодо вирішення питання про зміну реєстрації місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , та що через недосягнення між батьками останнього згоди з даного з приводу, у [PERSON] та [PERSON] існує відповідного роду спір. Як слідує із висновку служби у справах дітей Луцької міської ради № 255 від 27.09.2024 року «Про недоцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] », затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 592-1 від 09.10.2024 року, позовна вимога про зняття малолітнього [PERSON] , 05.04.2013 року з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , є передчасною. За приписами ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частиною 3 вказаної норми закону місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ч. 4 ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Відповідно до п. 32 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженому постановою КМУ від 07.02.2022 р. №265 «у разі подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особою, яка не досягла 18-річного віку, реєстрація місця проживання (перебування) здійснюється за згодою батьків або інших законних представників такої особи. Згода не надається у разі коли особа є здобувачем освіти та здійснює реєстрацію свого місця проживання (перебування) в гуртожитку, що належить до сфери управління закладу освіти». Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Разом з тим, задоволення позовної вимоги [PERSON] про зняття свого сина з реєстрації місця проживання призведе до грубого порушення прав та законних інтересів малолітньої дитини, оскільки призведе до правової ситуації, коли спільний син сторін буде позбавлений адреси місця реєстрації взагалі. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Орган опіки та піклування Луцької міської ради, [PERSON] , про визначення місця проживання дитини, зняття її з реєстрації місця проживання в повному обсязі. Відповідно до вимог ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по справі, в зв`язку з відмовою у позові, слід залишити за ним.

Outcome: dismissed