Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 09.05.2019 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] в електронній формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про надання фінансового кредиту № 863839, відповідно до умов якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зобов`язалося надати [PERSON] позику у сумі 7\~000 грн. 00 коп. строком на 30 днів, а [PERSON] зобов`язався повернути вказану суму позики, сплатити проценти за користування нею, а також виконати інші обов`язки передбачені договором. ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, перерахувавши на рахунок [PERSON] безготівковим шляхом кошти в розмірі 7\~000 грн. 00 коп. У свою чергу, [PERSON] свої зобов`язання за договором не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість у загальному розмірі 25\~102 грн. 00 коп., з яких: 7\~000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом позики, 3\~780 грн. 00 коп. заборгованість за процентами, 10\~962 грн. 00 коп. заборгованість за простроченими процентами, штрафи 3\~360 грн. 00 коп. 12.04.2018 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ВІН ФІНАНС» (попередня назва ТОВ «Довіра та Гарантія») укладено договір факторингу № 1, на підставі якого ТОВ «ВІН ФІНАНС» отримало право вимоги до [PERSON] за вищезазначеним договором. З урахуванням вищевикладеного, ТОВ «ВІН ФІНАНС» просило стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості за кредитним договором, стягнути з [PERSON] суми нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою суду від 16.09.2024 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав. У судове засідання від 17.12.2024 року представник ТОВ «ВІН ФІНАНС» не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце його проведення. Під час судового розгляду від сторони позивача надходило клопотання (а.с. 84-85), в якому було підтримано позовні вимоги у повному обсязі та висловлено прохання про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача. Будь-яких інших заяв, клопотань на судове засідання від 17.12.2024 року від сторони позивача не надходило. У судове засідання від 17.12.2024 року відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце його проведення. До судового засідання від представника відповідача надійшло клопотання, в якому було підтримано заперечення та доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, та висловлено прохання про проведення судового розгляду за відсутності сторони відповідача. У цьому ж клопотанні стороною відповідача заявлено про стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу та повідомлено, що докази на підтвердження їх понесення будуть надані протягом 5 днів після ухвалення судового рішення. До судового розгляду у строк встановлений судом від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 73-78), в якому [PERSON] висловив заперечення проти задоволення позовних вимог ТОВ «ВІН ФІНАНС» з підстав та мотивів, що викладені у відзиві. Будь-яких інших заяв по суті справи або заяв з процесуальних питань на момент ухвалення судового рішення від учасників справи не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на клопотання сторін справи про проведення судового розгляду за їх відсутності, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали поданої позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 року у справі № 561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У Постанові КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Судом встановлено, що 09.05.2019 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 863839 (а.с. 15-18). З вказаного договору вбачається, що він укладений в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства. Згідно довідки про ідентифікацію (а.с. 35) підписання електронного договору з боку [PERSON] здійснено шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису 232800, який був направлений на номер мобільного телефону, що був вказаний ним при укладенні договору. Разом з тим, суд звертає увагу, що номер мобільного телефону [PERSON] , який вказаний у договорі № 863839 від 09.05.2019 року, довідці про ідентифікацію, та номер мобільного телефону, що був вказаний стороною відповідача у своїх заявах, лише частково співпадає між собою. У відзиві на позовну заяву [PERSON] не надав жодних обґрунтованих пояснень ані на спростування факту укладення договору № 863839 від 09.05.2019 року, ані на підтвердження його укладення. За таких обставин, суд вважає доведеним, що 09.05.2019 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] в електронній формі було укладено вищезазначений кредитний договір. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору № 863839 від 09.05.2019 року (а.с. 15-18) ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зобов`язалося надати [PERSON] грошові кошти на умовах строковості, платності, з метою покриття побутових витрат [PERSON] , а останній зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування нею. Надання позики було обумовлено на умовах надання споживчого кредиту. Відповідно до умов кредитного договору № 863839 від 09.05.2019 року (а.с. 15-18) сторонами було погоджено надання [PERSON] кредитного продукту на наступних умовах: сума кредиту 7\~000 грн. 00 коп., строк кредитування 30 днів, фіксована процентна ставка двох видів: знижена процентна ставка - 0,90% вдень від фактичного залишку заборгованості позики, стандартна процентна ставка 1,80% вдень від фактичного залишку заборгованості позики, погоджено умови застосування видів процентної ставки; спосіб надання кредиту шляхом перерахування товариством грошових коштів на банківській картковий рахунок [PERSON] . В аспекті цього суд звертає увагу також на те, що аналіз конструкції договору позики, передбаченої ст. 1046 ЦК України, дає можливість зробити висновок, що договір позики є реальним договором, тобто вважається укладеним з моменту отримання позичальником у речей, визначених родовими ознаками, зокрема, обумовленої сторонами договору суми грошових коштів. У свою чергу аналіз конструкції договору кредиту, передбаченої ст. 1054 ЦК України, дає можливість зробити висновок, що кредитний договір має конструкцію консенсуального договору, тобто вважається укладеним з моменту погодження сторонами всіх істотних умов такого договору. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в аспекті доведення позивачем факту укладення кредитного договору (договору позики) та отримання права вимоги за ним саме на кредитора покладається обов`язок доведення належного виконання свого зобов`язання за кредитним договором, тобто доведення факту надання позичальнику обумовленої суми грошових коштів. Відсутність доказів надання суми кредиту (позики) у власність позичальника, зокрема, шляхом перерахування визначеної суми грошових коштів на його картковий рахунок чи в інший погоджений спосіб, за відсутності інших обставин (наприклад, поведінки позичальника, що підтверджує факт визнання ним отримання кредитних коштів, сплати заборгованості тощо), не дає можливість зробити висновок, що кредитор належним чином виконав своє зобов`язання за кредитним договором, а відповідно не дає можливість зробити висновок про отримання позичальником погодженої суми кредиту (позики), що у свою чергу не дає можливості зробити висновок про наявність правових підстав для виникнення заборгованості. У постанові КЦС ВС від 30.11.2022 року у справі № 332/3056/15 зазначено, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Вказаний висновок також відображено у Постанові КЦС ВС від 29.01.2020 року у справі № 755/18920/18. Умовами договору № 863839 від 09.05.2019 року (а.с. 15-18) надання суми позики було передбачено у спосіб перерахування ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» грошових коштів у розмірі 7000 грн. 00 коп. на банківський картковий рахунок, наданий [PERSON] . У свою чергу, ані сам договір № 863839 від 09.05.2019 року, ані додані до нього документи, як і в цілому матеріали позовної заяви, не містять жодних відомостей про банківський картковий рахунок [PERSON] , який був наданий ним для перерахунку грошових коштів в якості позики. З урахуванням вищевикладеного, суд також звертає увагу, що до позовної заяви не долучено жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу на підтвердження тих обставин, що ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» на виконання умов договору № 863839 від 09.05.2019 року здійснило переказ обумовленої суми грошових коштів в якості позики на банківський картковий рахунок [PERSON] , який мав бути наданий відповідачем. Матеріали позовної заяви не містять також підтвердження зарахування цих грошових коштів на банківський картковий рахунок [PERSON] . Зокрема, відсутні квитанції про здійснення грошового переказу, виписка по рахунку [PERSON] чи будь-які інші документи бухгалтерського обліку, звітності тощо. У свою чергу, з наданих суду документів, зокрема розрахунку заборгованості (а.с. 28-34), вбачається, що [PERSON] протягом всього часу не сплачував ані на користь ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», ані на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС» жодної суми грошових коштів в якості погашення заборгованості за договором № 863839 від 09.05.2019 року. У відзиві на позовну заяву [PERSON] також безпосередньо не підтвердив ані факт отримання грошових коштів від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», ані факт погашення заборгованості. Таким чином, поведінка [PERSON] не вказує на підтвердження ним існування зобов`язання за договором № 863839 від 09.05.2019 року. Наданий стороною позивача розрахунок заборгованості (а.с. 28-34) не є тим достовірним та достатнім доказом, що відображає рух грошових коштів на рахунку, зокрема, факт зарахування коштів, оскільки розрахунок заборгованості це документ, який формується кредитором на підтвердження розрахунку заявленої до стягнення суми заборгованості. Однак при цьому як наданий розрахунок, так і заявлена сума до стягнення не є визначальними для суду, на відміну від інших господарсько-операційних документів, наприклад, виписки по особовому рахунку. Будь-яких інших доказів, на основі яких суд міг би побачити рух коштів між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачем в аспекті використання позичених коштів та їх повернення, до позову не додано. Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] на виконання умов укладеного договору отримав погоджену суму кредиту (позики), а також відсутні будь-які докази того, що [PERSON] своєю поведінкою, зокрема, шляхом перерахування коштів на користь позивача чи попереднього кредитора в якості погашення боргу, підтвердив існування кредитного зобов`язання. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено факт укладення з відповідачем кредитного договору. Однак при цьому не доведено, що на підставі цього договору попереднім кредитором належним чином виконано свої зобов`язання з надання у розпорядження [PERSON] погодженої суми кредиту (позики), а відповідно і не доведено отримання попереднім кредитором права вимоги за укладеним договором. Відсутність доказів про отримання попереднім кредитором права вимоги за укладеним договором внаслідок належного виконання свого зобов`язання з надання кредитних коштів свідчить не тільки про відсутність права вимоги, але і про неможливість його передачі за договором факторингу чи іншим правочином. У зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (2422 грн. 40 коп.) та витрат на професійну правничу допомогу (5000 грн. 00 коп.). З відзиву на позовну заяву вбачається, що витрати відповідача по справі складаються з витрат на професійну правничу допомогу (6000 грн. 00 коп.). Стороною відповідача також заявлено, що докази на підтвердження понесення судових витрат будуть надані протягом 5 днів після ухвалення судового рішення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову слід відмовити, то судові витрати сторони позивача відшкодуванню не підлягають. У свою чергу, зважаючи на повідомлення сторони відповідача, питання про відшкодування судових витрат сторони відповідача слід вирішити шляхом ухвалення додаткового рішення в установленому законодавством порядку. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed