Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вони з відповідачем перебували у шлюбі, від якого [INFO] у них народився син [PERSON] . З листопада 2021 року сторони проживають окремо, син проживає разом з ним та повністю знаходиться на його утриманні. У квартирі, де вони разом з сином проживають, створено усі необхідні умови для комфортного проживання, розвитку та виховання дитини. Квартира належить йому на праві власності, позивач є фізичною особою-підприємцем та має постійний дохід, матеріально забезпечений та самостійно утримує сина. У березні 2022 року відповідач виїхала за кордон та припинила спілкування з сином. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29.01.2024 шлюб між сторонами розірвано. Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно сина, належним чином участі у його вихованні та утриманні не приймає, незважаючи на те, що позивач жодних перешкод у її спілкуванні з дитиною не чинить. У зв`язку з наведеним позивач вважає, що існують усі правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, що буде відповідати інтересам дитини. Ухвалою судді від 09.07.2024 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 22.10.2024 занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з викладених у позові підстав. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Зазначив, що з відповідачем вони не живуть разом та не ведуть спільного господарства з 2020 року. Син спочатку проживав то з ним, то з матір`ю. На початку війни у березні 2022 року відповідач разом з дітьми виїхала за кордон, проте, у листопаді 2022 року син повернувся в Україну у зв`язку з постійними конфліктами з матір`ю, а донька залишилась проживати з відповідачем у Німеччині. Відповідач з донькою не планують повертатись в Україну, а син бажає проживати з ним. Відповідач з сином не спілкується, не виявляє ніякої любові та турботи, матеріальну допомогу на утримання сина не надає, проте він і сам в змозі забезпечити його усім необхідним для повноцінного розвитку, навчання та становлення. Відповідач у судове засідання не з`явилася, надіслала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала, зазначила, що з березня 2022 року вона проживає у Німеччині, син [PERSON] мешкає разом з позивачем та знаходиться на його утриманні. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності разом з письмовим висновком Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації щодо розв`язання спору між сторонами по даній справі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є рідною тіткою позивача, часто буває у нього вдома, допомагає по господарству, тому їй добре відомо, що [PERSON] з кінця 2022 року проживає разом з батьком, а відповідачка разом з донькою мешкає у Німеччині. Під час спілкування з [PERSON] , він неодноразово повідомляв, що не сумує за матір`ю. Свідку також відомо, що позивач сам виховує та утримує сина, а відповідач самоусунулася від цього. Суд, вислухавши позивача та його представника, свідка, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони у справі є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13.05.2009. Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 14.02.2024, складеного головним спеціалістом юридичного відділу Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, за адресою: [ADDRESS] проживають [PERSON] з сином [PERSON] , [INFO] . З довідки № 107 від 10.11.2023 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , навчається у Комунальному закладі «Навчально-виховний комплекс «Спеціалізована школа І ступеня -гімназія № 143 Оболонського району м. Києва». Згідно з характеристикою № 160 від 02.12.2024, наданою Комунальним закладом «Навчально-виховний комплекс «Спеціалізована школа І ступеня - гімназія № 143 Оболонського району м. Києва», мати [PERSON] перебуває за кордоном та не приймає участі у вихованні сина. Батько виховує дитину самостійно, приймає активну участь у вихованні сина, регулярно відвідує батьківські збори та позакласні заходи. З наданих документів вбачається, що оплату рахунків за консультації лікарів, придбання медичних товарів, додаткових занять [PERSON] у приватній школі програмування для дітей Junior IT здійснює позивач. Згідно з висновком від 29.10.2024 № 10413-3769 Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, дитина проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де створені усі належні умови для проживання та виховання дитини. Хлопчик займає окрему кімнату та забезпечений усім необхідним для повноцінного розвитку. Мати дитини перебуває за кордоном. Надіслала заяву щодо розгляду справи за її відсутності та не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав. Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 164 ч. 1 п. 2 Сімейного кодексу України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Наведені вище обставини переконують суд в тому, що поведінка відповідача відносно свого неповнолітнього сина є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, оскільки відповідач свідомо, з власної волі, самоусунулася від виховання сина, тривалий час не піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не приймає участі в утриманні дитини та підготовці до самостійного життя. Більше того, навіть після звернення позивача до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина, [PERSON] свого ставлення до дитини та до своїх обов`язків щодо дитини не змінила та не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги є цілком законними і обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню.

Outcome: approved