Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, який обгрунтовує наступним. 24 січня 2023 року вона надала у борг [PERSON] , грошові кошти в сумі 40 000,00 гривень. Відповідач зобов`язався повернути кошти до 24 травня 2023 року та відповідно до розписки за користування позикою відповідач зобов`язався сплатити позивачу винагороду в розмірі 40 000, 00 гривень. Загальна сума, яку відповідач зобов`язаний повернути становить 80 000, 00 гривень, яку мав і виплачувати їх щомісячно до 30 числа починаючи з дати укладання договору. Однак, до теперішнього часу відповідач не повернув борг. На підтвердження виникнення зобов`язання по договору позики відповідачем є розписка, з якої випливає, що останній взяв у в борг із зобов`язанням повернути 80 000,00 гривень до 24 травня 2023 року на картковий рахунок зазначений в розписці наданою [PERSON] .На неодноразові звернення до відповідача повернути кошти закінчувались обіцянками «на завтра». Надалі, відповідач перестав відповідати на дзвінки. Таким чином позивачка була вимушена звернутись з даною позовною заявою до суду. Позивачка в судове засідання не з`явилася, однак її представник - адвокат Яценко О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві, просила такі задоволити, а такакож вирішити питання судових витрат. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце рогляду справи був повідомлений належним чином, що стверджуєтьмя матеріалами справи. На підставі ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, а представник позивачки не заперечує проти заочного вирішення справи, суд приходить до висновку про постановлення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 1047 Цивільного кодексу України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до частини першої ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, на підтвердження вимог названого закону відповідач видав позивачеві розписку про позичені гроші. Згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому, наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування зобов`язання. 31.10.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18, досліджуючи питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, зробив наступний висновок, статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Згідно ч. 3 ст. 545 ЦК України лише наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. За ч.1 ст.1049 ЦК встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Згідно правил частини першої ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Отже, заборгованість за договором позики складає 40 000,00 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, також договором встановлено розмір і порядок одержання винагороди в розмірі 40000,00 гривень (ст.1048 ЦК України). Представлений борговий документ є належним та допустимим доказом як факту отримання грошової суми відповідачем від позивача та волевиявлення повернути борг, так і невиконання останнім боргових зобов`язань. Виходячи із встановлених обставин та наявних у справі доказів, суд вважає, що розписка відповідача, власноручно ним підписана, як борговий документ, свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також підтверджує факт укладення договору, і засвідчує отримання боржником від позивача грошових коштів та зобов`язання повернути кошти в сумі 80 000 грн. до 24.05.2024. Судом встановлено, що відповідач отримані в борг кошти у розмірі та в термін, вказаний в розписці, не повернув і, таким чином, не виконав свого зобов`язання за договором позики. Суд враховує, що відповідач проявив байдужість до результату розгляду справи, будь-яких розрахунків ним суду не представлено. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вимоги позивача є цілком обґрунтовані та підлягають до задоволення. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, з відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн. та витрати за надання правової допомоги у розмірі 10 000 грн., на підтвердження чого подано детальний опис робіт, виконаних адвокатом, копія договору про надання правової допомоги.

Outcome: approved