Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із даним позовом, який обґрунтовує тим, що 18.09.2008 року між нею та відповідачем укладено шлюб. Від шлюбу у них є троє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що впродовж останніх років спільне життя з чоловіком поступово погіршувалося та в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Позивачка зазначає, що кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю, спільне не проживають, спільного господарства не ведуть протягом останнього року та діти проживають з нею і перебувають на її утриманні. Позивачка не вбачає подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини у шлюбі, а тому наполягає на тому, що шлюб необхідно розірвати. Також позивач зазначає, що вона, як мати спільних дітей, одноосібно здійснює їх виховання та піклування про них, створює для них належні соціально-побутові умови проживання, спроможна забезпечити їх всім необхідним. Батько дітей самоусунувся від участі у піклуванні та вихованні дітей. При цьому, як зазначає позивачка, спору між нею та відповідачем щодо визначення місця проживання дітей не виникає, і відповідач погоджується щоб діти проживали з мамою. Разом з тим, позивач вказує, що відповідач є самозайнятою особою, який здійснює ремонти автомобілів, має регулярний, високий дохід, проживає в індивідуальному житловому будинку, який знаходиться в престижному передмісті м. Ужгорода, користується автомобілем. З урахуванням наведеного у позові, позивач просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем; залишити проживати спільних дітей разом з нею; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі 10000,00 грн. але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі по 7000,00 грн. на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття; після розірвання шлюбу відновити її дошлюбне прізвище « [PERSON] ». 16.12.2024 року від представника відповідача адвоката Чайбан С.Ю. надійшло клопотання разом з відзивом [PERSON] на позовну заяву, в якому зазначає, що проти допомоги своїм дітям не заперечує, однак просить врахувати, що він ніде не працює, на утриманні має маму пенсіонерку та нестабільні підробітки. Також вказує, що відповідач у добровільному порядку не дозволяє йому спілкуватися з дітьми. У свою чергу відповідач стверджує, що він приймає участь у житті дітей, сплачує все, що позивач просить, здійснює усі дії в інтересах та для потреб дітей. Щодо доводів позивача про те, що відповідач проживає в елітному районі передмістя м. Ужгорода та є самозайнятою особою і може сплачувати велику суму аліментів на утримання дітей, не відповідає дійсності. Також відповідач стверджує, що вимога позивача про стягнення з відповідача такої великої суми аліментів не відповідає вимогам закону, а тому просить суд позвоні вимоги задовольнити частково, призначити сплату аліментів на утриманні дітей в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму доходів громадян щомісячно на період до досягнення ними 18 річного віку або не більше 2000 грн. на кожну дитину з урахуванням інших осіб на його утриманні. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.07.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача адвокат Дрюченко О.С. позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав та мотивів викладених по позовній заяві, при цьому, просив не брати до уваги поданий відповідачем відзив, оскільки такий поданий з порушенням процесуальних строків та не був надісланий стороні позивача. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився повторно, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. При цьому, 16.12.2024 року представником відповідача адвокатом Чайбин С.Ю. до суду подане клопотання , в якому просив визначити та надати сторонам строк на примирення; у разі розлучення і стягнення аліментів, призначити сплату аліментів на утримання дітей розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму доходів громадян щомісячно на період до досягнення ними 18 річного віку або не більше 2000 грн. на кожну дитину , з урахуванням інших осіб на його утриманні. Разом з цим, просив ці заяви розглянути без їх участі. Таким чином, зважаючи на неявку в судове засідання учасників справи позивача та відповідача без поважних причин, які були повідомлені належним чином про судове засідання , суд приходить до переконання про можливість розгляду справи за відсутності таких учасників , на підставі наявних у ній доказів . Заслухавши пояснення представника позивача адвоката Дрюченко О. С., дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Як встановлено по справі, 18 вересня 2008 року сторони зареєстрували шлюб, що стверджується долученим до справи свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 18 вересня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції у Закарпатській області. Від даного шлюбу у сторін народилися троє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 29.07.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області; син [PERSON] , [INFO] свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 15.02.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області; син [PERSON] , [INFO] - свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 15.02.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області. Приписами ст.110\~СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст.\~112\~СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105\~СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до\~ст.24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки, позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Як встановлено у судовому засіданні, подружнє життя у сторін не склалося. Про це свідчать і ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують, спільно не проживають, подальше збереження шлюбу позивач вважає неможливим. Наведене вище, дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам позивача. Стаття 51\~Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.\~56\~СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Спору щодо поділу спільного майна позивачем не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Окрім цього, як встановлено у судовому засіданні діти проживають разом з матір`ю за адресою [ADDRESS] , що підтверджується актом про фактичне місце проживання від 23.10.2024 року . Діти перебувають на утриманні позивача- матері та саме вона займається їх вихованням, що підтверджується також доученими до матеріалів справи характеристикою на дітей виданою Сторожницькою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів Ужгородської районної ради Закарпатської області від 17.10.2024 року довідкою виданою президентом Ужгородської федерації боксу Молнаром С. від 24.10.2024 року. Будь-яких заперечень для спростування вказаних висновків суду відповідачем [PERSON] суду не надано. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що після того, як сторони почали проживати окремо, їх спільні діти : дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . залишились проживати та на даний час проживають з матір`ю, вона здійснює опіку над дітьми, доглядає їх, та піклується про їх здоров`я. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що на даний час визначити місце проживання дітей необхідно, виходячи з їх віку, фактичного місця знаходження на час розгляду справи та потреб у повсякденному житті. Зокрема, суд враховує те, що діти дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] ., після початку окремого проживання сторін проживають з матір`ю, яка забезпечує належні умови проживання, виховання та розвиток дітей. Крім того, відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір`ю лише у винятковій ситуації. Однак, даний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини є перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на те, що визначення місця проживання дітей з матір`ю, не позбавляє права позивача відвідувати дітей, спілкуватися з ними, здійснювати свої батьківські обов`язки та доглядати за дітьми за місцем проживання відповідача. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Зважаючи на вищенаведене, а також з огляду на вік дітей, їх потреби , суд приходить до висновку, що дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] слід залишити проживати з матір`ю [PERSON] . . За змістом ч. 1\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною\~Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8\~ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2\~ст. 51 Конституції України\~та\~ст. 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до\~ст. 181 СК України\~способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Положенням ч. 1\~ст. 182 СК України\~передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано\~ст. 184 СК України. Беручи до уваги, бажання позивача, з якою проживає дитина, отримувати аліменти у твердій грошовій сумі, суд вважає за необхідне призначити стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на утримання дитини у твердій грошовій сумі. Позивачем ставиться вимога про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 10\~000,00 гривень щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, а на синів [PERSON] та [PERSON] по 7000,00 гривень на кожну дитину. Зі\~ст. 182 СК України\~слідує, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», прожитковий мінімум у 2024 році становить для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2024 року 3028 гривень. Позивач у позовній заяві стверджує, що [PERSON] працевлаштований та займається ремонтом автомобілів, має стабільний та високий дохід, проте доказів цьому до матеріалів справи не долучено. У свою чергу , відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву стверджує, що на його утриманні перебуває мати [PERSON] , [INFO] та долучає до матеріалів справи копію її пенсійного посвідчення серії [NUMBER] . Також відповідачем до матеріалів справи долучена копія свідоцтва про смерть [PERSON] , серія [NUMBER] . Разом з тим, долучені відповідачем [PERSON] документи не можуть свідчити про перебування матері відповідача саме на його утриманні. Оцінюючи наявні у справі докази, та враховуючи те, що відповідач [PERSON] добровільно не приймає участі у матеріальному забезпеченні дітей , доказів зворотного суду надано не було, відповідач є батьком дітей, особою працездатного віку, доказів про наявність інших осіб на утриманні не має, беручи до уваги вік дітей, розмір прожиткового мінімуму встановлений Законом України «Про державний бюджет на 2024 рік», а також те, що діти перебувають на утриманні матері, хоча обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд дійшов до висновку, що відповідач зобов`язаний нести витрати на утримання своїх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі по 5000,00 гривень на кожну дитину щомісячно. Згідно з ч.1\~ст. 191 СК України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оскільки з позовом позивач звернулася 26.06.2024 року, то аліменти на утримання дітей підлягають стягненню з цієї дати. За приписами п. 1 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу (або під час реєстрації шлюбу або у порядку передбаченому ст. 53 СК), має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З огляду на позовну вимогу про відновлення позивачці дошлюбного прізвища, суд вважає за можливе відновити їй прізвище « [PERSON] ». Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім. Відповідно до ч. 6\~ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Виходячи з наведеного, оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору за позовною вимогою про стягнення аліментів, такий підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Інші витрати зі сплати судового збору підлягаю стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial