Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, в якому просить стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь в якості відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями капрала поліції Романюка Т. С. Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП в розмірі 30 000,00 гривень. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що постановою капрала поліції Управління патрульної поліції у Волинській області Романюка Тараса Святославовича від 23.03.2023 року серії ЕАС № 6718965 на нього було накладено адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 126 КУпАП. Відповідно до цієї постанови, 23.03.2023 року о 06 год. 17 хв. [PERSON] рухаючись на транспортному засобі по вулиці Гущанській, 53, що знаходиться у місті Луцьк Волинської області керував транспортним засобом без чинного страхового полісу, чим порушив п. 2.1.ґ Правил дорожнього руху України. 06.06.2023 року державним виконавцем Рівненського районного відділу ДВС Дмитрієвою А.С. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 71954286 з виконання постанови № ЕАС 6718965 від 23.03.2023 року щодо стягнення штрафу у розмірі 850 гривень. Цього ж дня щодо цього ж виконавчого провадження була винесена постанова про стягнення виконавчого збору у розмірі 85 гривень. 13.06.2023 року державним виконавцем Дмитрієвою А.С. було винесено постанову у виконавчому провадження № 71954286 про арешт коштів боржника на загальну суму 1 235 грн. 22.06.2023 року у виконавчому провадженні № 71954286 було винесено постанову про розшук майна боржника та було оголошено у розшук автомобіль, який належить йому на праві приватної власності. 26 червня 2023 року він був зупинений працівниками поліції на блокпості по вул. Київська у м. Рівне, де йому повідомили про те, що автомобіль знаходиться під арештом у зв`язку з несплатою штрафу за адмінправопорушення. Того ж дня автомобіль був у нього вилучений. 27.06.2023 року він звернувся до Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП із письмовим зверненням щодо можливого неналежного виконання службових обов`язків капралом поліції Романюком Т. С. У відповіді Управління патрульної поліції у Волинській області від 10.07.2023 року № 7381/41/17/5/07-2023 йому повідомили, що постанова про накладення адміністративного стягнення була скасована на підставі п 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, а до Рівненського районного відділу ДВС, був скерований лист щодо повернення без виконання винесену щодо нього постанову про накладення адміністративного штрафу. Зазначає,\~що він\~є інвалідом\~війни II\~групи,\~що підтверджується\~посвідченням інваліда\~війни серії\~ [NUMBER] \~від 21.10.2019\~року виданим\~Управлінням праці\~та соціального\~захисту населення\~Виконавчого комітету\~Рівненської міської\~ради Рівненської\~області,\~а тому\~відповідно до\~п.\~13.1\~Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» звільнений\~від обов`язкового\~страхування цивільно-правової\~відповідальності на\~території України,\~як особа\~з інвалідністю\~внаслідок війни. Вважає, що такі дії капрала поліції Управління патрульної поліції у Волинській області Романюка Тараса Святославовича щодо винесення сфабрикованої постанови від 23.03.2023 року серії ЕАС № 6718965 про притягнення до адміністративної відповідальності є протиправними. У зв`язку із винесенням постанови про накладення адміністративного стягнення він зазнав сильних душевних страждань. Невизначеність із подальшою долею його транспортного засобу мала негативний вплив на психоемоційний стан. Вказані обставини порушили його нормальний спосіб життя, оскільки він змушений був захищати власні інтереси у суді, а також в інших установах. Вважає, що достатнім грошовим відшкодуванням завданої йому моральної шкоди буде грошова сума у розмірі 30 000,00 грн. 02 липня 2024 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, оскільки постанова про притягнення [PERSON] винесена була помилково, через втому працівника поліції, мав місце так званий «людський фактор». Також вказує, що сам факт завдання моральної шкоди не підтверджений жодними належними доказами, що також є підставою для відмови в позові. Позивач та його представник\~- адвокат Чехомський О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві, просять їх задоволити. Представники відповідача Биков О.В. та Літвак О.І.\~в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просять в їх задоволенні відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Судом встановлено, що 23 березня 2023 року працівником поліції була винесена постанова серії ЕАС № 6718965, якою на позивача [PERSON] було накладено адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 126 КУпАП. За результатами проведеної перевірки постанова про накладення адміністративного стягнення була скасована на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, про що вбачається із листа від 10.07.2023 року за підписом т.в.о. начальника УПП у Волинській області А. Мідліка. Згідно зі ст.\~19\~Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55\~Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167\~ЦК України відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). За змістом ст.\~1174\~ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Тобто відповідачем у зазначених категоріях справ є держава Україна, а не посадова особа, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173,1174цьогоКодексу). Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі та положення норм чинного законодавства, суд доходить висновку, що до даних правовідносин слід застосовувати положення ст. 1174 ЦК України. Статтями2,4\~Закону України\~«Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. У статті 3\~Закону України\~«Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» визначено, що в наведених у статті цього\~Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4\~Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що\~здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). За змістом ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Абзац 2 ч. 3ст. 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18). Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 2ст. 1176 ЦК України). Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення (пункт 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Компенсація моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21) зазначено, що: «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170\~ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. ..». Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, Рисовський проти України, № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди. Як свідчить тлумачення ст.ст. 23, 1176\~ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Врахувавши характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, час та зусилля, що були потрібні для відновлення попереднього стану, тривалий термін протягом якого останньому прийшлося доводити свою невинуватість у правопорушеннях, та зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості, а тому сама ця довготривала життєва ситуація об`єктивно свідчить про глибокі душевні страждання позивача, суд дійшов висновку про доцільність відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди в розмірі 5\~000,00 грн., що на переконання суду відповідає принципам розумності\~та справедливості. При цьому, суд враховує, що як зазначено, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.04.2023 у справі № 227/4691/21 (провадження № 61-3733св23) кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Згідно із ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. За подання даного позову до суду згідно із ставками, встановленими ст. 4 Закону України «Про судовий збір», підлягав сплаті судовий збір в розмірі 1\~211,20 грн. Згідно ч. 1 п. 9 ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп. З матеріалів справи вбачається, що позивач є інвалідом ІІ групи, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] виданим Управлінням праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області 21.10.2019 року. Відповідно до ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного позову і часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути в прибуток держави судовий збір в розмірі 201,87 грн., а судовий збір в розмірі 1\~009,33 грн. компенсувати за рахунок держави.

Outcome: approved