Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про скасування арешту з майна. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вироком Деснянського районного суду м. Києва від 16.03.2004 по справі №1-184/2004, [PERSON] було визнано винним у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК України і призначено йому покарання за ч. 2 ст. 309 КК України - 3 роки 6 місяців позбавлення волі, за ч. 2 ст. 307 КК України - 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його особистою власністю. На підставі ст. 70 КК України, остаточне покарання [PERSON] призначено шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є його особистою власністю. На виконання вироку суду державним виконавцем Деснянського ВДВС в м. Києві, постановою АА № 629211 від 26.08.2004 було накладено арешт на майно боржника [PERSON] , а саме на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] , помер. Після смерті [PERSON] державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, 06.10.2023 було відкрито спадкову справу. Відповідно до матеріалів спадкової справи, до складу спадщини входить 1/4 частина квартири [ADDRESS] . Єдиним спадкоємцем померлого є його рідна сестра [PERSON] . 17.04.2024 [PERSON] звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак державним нотаріусом було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про арешт 1/4 частини квартири [ADDRESS] . Після отримання інформації від державного нотаріуса, позивачка звернулась до Деснянського ВДВС ЦМУЮ (м. Київ) із заявою про зняття арешту, однак арешт знятий не був. Згідно з відповіді Деснянського ВДВС ЦМУЮ (м. Київ), виконавчі провадження про стягнення з [PERSON] , станом на 03.04.2024, зареєстровані у відділі не значаться. Також відсутня інформація про погашення заборгованості по виконавчому провадженню, згідно якого було зареєстровано обтяження. Окремо зазначено, що для вирішення питання щодо зняття арешту з усього майна [PERSON] може звернутись у відповідності до п. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавчого провадження» до суду. На підставі викладеного просить скасувати обтяження, у вигляді арешту нерухомого майна, накладеного на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , яке належало за життя [PERSON] , реєстраційний номер обтяження № 1280696 та було зареєстровано П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна 06.09.2004 на підставі постанови ВДВС Деснянського РУЮ м. Києва про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА № 629211 від 26.08.2004. 24.05.2024 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі. Призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 30.05.2024 до суду від Деснянського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, виконавчі провадження про стягнення з [PERSON] , станом на 03.04.2024 зареєстрованими у відділі не значаться, та на виконанні не перебувають. Також відсутня інформація про погашення заборгованості по виконавчому провадженню згідно якого було зареєстровано обтяження на підставі постанови АА 629211 від 26.08.2004 ВДВС Деснянського РУЮ м. Києва. Додатково повідомляють, що надати більш детальну інформацію не має можливості, так як відповідно до розділу 11 Наказу Міністерства юстиції України від №1829/5 від 07.06.2017 «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями», строк зберігання виконавчих проваджень становить 3 роки, окрім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративних стягнень, строк зберігання яких становить 1 рік. Із посиланням на Закон України «Про виконавче провадження» та Закон України «Про нотаріат» просять залишити позовну заяву без розгляду. 08.08.2024 до суду від Деснянського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) надійшли додаткові пояснення у справі, які аналогічні раніше наданим до суду відзиву. 10.09.2024 до суду від адвоката Лещенко Ю. В., яка представляє інтереси [PERSON] надійшли заперечення, відповідно до яких зазначено, що позов про зняття арешту з майна поданий не учасником кримінального провадження, а спадкоємцем, який не може оформити своє право власності у порядку спадкування за законом. Тому вбачається наявність спору про право власності, який підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, а обраний позивачем спосіб захисту є належним та ефективним. 19.11.2024 до суду від Головного управління Державної податкової служби у м. Києві надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких зазначено, що умови і порядок виконання рішень судів підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання у добровільному порядку, про що зазначено в Законі України «Про виконавче провадження» в редакції на 26.08.2004. У свою чергу на виконання Закону України «Про виконавче провадження» Наказом Міністерства юстиції України затвердження Інструкцію про проведення виконавчих дій, якою визначались умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб). Так відповідно до Інструкції, у редакції від 02.07.2004, реалізація арештованого майна, за винятком майна виключеного з обігу, здійснюється державним виконавцем шляхом його продажу через торгівельні організації, відповідні структури Міністерства фінансів на прилюдних торгах, аукціонах, якщо інше не передбачено законом, у двомісячний строк з накладення арешту. Якщо передане торгівельним організаціям майно не буде продано протягом двох місяців, то воно підлягає переоцінці не більше 10 днів. Державний виконавець переоцінює майно за участю представника торговельної організації у присутності стягувача і боржника чи їх представників та в строк не більше 5 днів передає акт переоцінки майна торговельній організації. Неявка стягувача або боржника не є підставою для припинення дії державного виконавця з переоцінки майна. Якщо в місячний строк після переоцінки майно не буде продано торговою організацією, то державний виконавець повідомляє про це стягувача і пропонує йому визначитися щодо залишення за собою непроданого майна. Разом з тим Інструкцією передбачено, що якщо стягував у 5 денний строк письмово не заявить про своє бажання залишити за собою непродане майно, то арешт з майна знімається, воно повертається боржникові, а виконавчий документ у разі відсутності з боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, повертається стягувачу без виконання. Ураховуючи той факт, що Деснянським ВДВС не надано будь-яких доказів передачі майна, не можна стверджувати щодо не виконання дій або неправомірність дій зі сторони контролюючого органу. Зазначають, що відповідно до Положення про Державну податкову службу, серед основних завдань ДПС є організація роботи та здійснення контролю за застосуванням арешту майна платника податків. А арешт майна застосований з метою конфіскації на користь держави як додаткове покарання до основного, визначеного Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 16.03.2004 відносно [PERSON] не є тотожним адміністративному арешту майна визначеному податковим законодавством, а отже механізм щодо його застосування та припинення є різним. ГУ ДПС у м. Києві повідомляє, що механізм та припинення адміністративного арешту з майна регулюється ПКУ, проте жодним нормативно-правовим актом яким регулюється діяльність ДПС не передбачений механізм зняття арешту з майна, яке підлягало конфіскації на користь держави за рішенням суду у кримінальному провадженні. З огляду на викладене зазначають, що ГУ ДПЧ у м. Києві позбавлена можливість зняти арешт з майна накладеного Постановою Деснянського районного управління юстиції на підставі виконавчого листа № 1-184 від 27.04.2004. Позивачка [PERSON] та її представника - адвокат Лещенко Ю. В., в судове засідання, призначене на 05.12.2024 не з`явились. До суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Представник Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, в судове засідання, призначене на 05.12.2024 не з`явився. Подав до суду заяву з проханням слухати справу за його відсутності. Представник Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, в судове засідання, призначене на 05.12.2024 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. Представник Деснянського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), в судове засідання, призначене на 05.12.2024 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, свого представника в судове засідання, призначене на 05.12.2024 до суду не направила. До суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника у зв`язку з великою завантаженістю представників нотаріальної контори. Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення по справі у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно із статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши учасників справи, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Суд установив такі факти та їх правовідносини. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 27.12.2001, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] ( [INFO] ), [INFO] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] . Як убачається з позовної заяви позивачка [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , як його рідна сестра. [PERSON] звернулась до П`ятнадцятої київської нотаріальної контори з проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину після смерті її рідного брата [PERSON] . Державним нотаріусом П`ятнадцятої київської нотаріальної контори Демяносовою Д.Ф., 17.04.2024 було постановлено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки на спадкове майно (1/4 частину квартири [ADDRESS] ) накладено арешт. Постановою державного виконавця Деснянського районного управління юстиції від 26.08.2004 було накладено арешт на все майно [PERSON] , а саме на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , на підставі виконавчого листа № 1-184 від 27.04.2004 виданого Деснянським районним судом міста Києва. Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 16.03.2004, по справі № 1-184/2004 [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 207 КК України. Призначено йому покарання за ч. 2 ст. 309 КК України - 3 роки 6 місяців позбавлення волі, за ч. 2 ст. 307 КК України - 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його особистою власністю. На підставі ст. 70 КК України, остаточне покарання [PERSON] призначено шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є його особистою власністю. Строк відбування покарання засудженого обчислюється з 20.01.2004. Конфіскація майна (ст. 59 КК України) - різновид додаткового кримінального покарання і полягає в примусовому безплатному вилученні майна засудженого у власність держави. Цей вид покарання застосовується тільки тоді, коли він передбачений санкцією статті закону, за якою підсудний визнаний винним. Порядок і умови виконання цього покарання зазначені у гл. 5 Положення про порядок і умови виконання в Україні кримінальних покарань, не пов`язаних із заходами виправно-трудового впливу на засуджених, передбачені в Законі України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІУ та Інструкції "Про проведення виконавчих дій", яка була затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 № 74/5. Відповідно до ст. 48 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що Суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання органу державної виконавчої служби, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється органом державної виконавчої служби за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України "Про виконавче провадження". Конфіскації підлягає майно, що є особистою власністю засудженого, у тому числі його частка в спільній власності, а також вклади засудженого. Державний виконавець вживає необхідних заходів до збереження майна, що підлягає конфіскації і піддане опису. Передача фінансовим органам конфіскованого майна засудженого проводиться після задоволення всіх пред`явлених до нього вимог. Щодо претензій, які підлягають задоволенню за рахунок конфіскованого майна, держава відповідає в межах активу. Передача конфіскованого майна фінансовим органам проводиться в порядку, встановленому Міністерством фінансів України і Міністерством юстиції України. Після передачі конфіскованого майна фінансовим органам виконавчий лист з відміткою про виконання вироку повертається до суду, який його постановив. Фінансові органи передають суду, який постановив вирок, відомості, що підтверджують виконання вироку в частині конфіскації майна. Конфіскація майна належить до загальних (універсальних) і безстрокових (одноактних) покарань, яке може бути застосоване по суті до будь-якої особи і вважається виконаним з моменту вилучення майна та його передачі відповідним фінансовим органам держави. Стаття 129-1 Конституції України передбачає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, яка була ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом при визначенні цивільних прав і обов`язків особи. Вказане право на суд не обмежене лише правом звернення до суду та на справедливий, публічний і швидкий розгляд справи, оскільки охоплює виконання остаточного судового рішення. Відповідно до ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі; 3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин; 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; 5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин. Строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду. Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. Аналогічні строки давності виконання покарання за вироком суду передбачені ст. 49 КК України 1960 року. Як установив суд, 1/4 частина квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] не була конфіскована за Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 16.03.2004, по справі № 1-184/2004. Таким чином, на сьогодні закінчився строк давності виконання вироку Деснянського районного суду міста Києва від 16.03.2004, відносно майна [PERSON] . Як слідує із Постанови Великої палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 450/1411/16 у випадках, коли арешт майна проводиться для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, підлягає вирішенню питання щодо відповідної участі у справі відповідного територіального органу Державної фіскальної служби України. Отже Державну податкову службу України було створено рішенням Ради Міністрів УРСР вiд 12.04.1990 № 70. Верховна Рада УРСР 04.12.1990 ухвалила Закон «Про державну податкову службу в Українській РСР», відповідно до якого Державна податкова служба складалась з Головної державної податкової інспекції України, державних податкових інспекцій по Республіці Крим, областях, районах, містах і районах у містах. Наказом Державної податкової адміністрації України № 583 від 06.12.2001 «Про організацію органів державної податкової служби м. Києва» відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 01.08.2001 за № 1625 "Про утворення районних у місті Києві державних адміністрацій", наказом Державної податкової адміністрації України від 30.11.001 за № 483 "Про реорганізацію органів державної податкової служби м. Києва" ліквідовано державні податкові інспекції у 14 районах міста Києва. Та в межах новостворених адміністративних районів м. Києва з 01.12.2001 утворено зокрема державну податкову інспекцію у Деснянському районі м. Києва . Зазначеним наказом установлено, що новостворені державні податкові інспекції є правонаступниками ліквідованих державних податкових інспекцій, у межах новостворених районів. Таким чином, на момент спірних правовідносин (2004 рік), функції та повноваження над здійсненням контролю за додержанням податкового законодавства у місті Києві здійснювалось Державною податковою службою та зокрема Державною податковою інспекцією у Деснянському районі м. Києві - у Деснянському районі міста Києва. У подальшому Указом Президента України від 20.06.2019 № 419/2019 було затверджено, що Міністерство доходів і зборів України є правонаступником Державної податкової служби України та Державної митної служби України, що реорганізуються. А Постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 160 була утворена Державна фіскальна служба України на базі Міністерства доходів і зборів України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу України шляхом поділу. Постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 № 537 "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби" реорганізовано Головне управління ДФС у м. Києві шляхом приєднання до Головного управління ДПС у м. Києві. У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 299/2931/17 (провадження № 61-35013св18) вказано, що «позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України». Крім того зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21). Отже, в ході судового розгляду справи, суд установив, що Головне управління Державної податкової служби у м. Києві, як правонаступник Державної податкової служби у м. Києві та Державна податкова інспекція у Деснянському районі м. Києва є належними відповідачами в цій справі. Положенням ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 391 ЦК України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.1220, 1222, 1270 ЦК). Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Частиною 1 ст. 1262 ЦК України визначено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Так суд установив, що позивачка [PERSON] як єдина спадкоємиця після смерті брата [PERSON] , фактично прийняла спадщину у вигляді спадкового майна, а саме 1/4 квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на праві власності. Зокрема приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. У пункті 2 постанови № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України. У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства. У постанові Великої палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 383/493/18 вирішувалося питання про скасування арешту на майно, накладеного в порядку виконання вироку суду про конфіскацію майна за позовом засудженої особи, зроблено правовий висновок про те, що конфіскації підлягає майно, що є у власності засудженого. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом (частини перша, третя статті 49 КВК України). У справі № 383/493/18 Велика палата дійшла висновку, що оскільки заявником є учасник виконавчого провадження цей спір повинен був бути розглянутий за правилами КАС України (Велика Палата Верховного Суду вважає, що суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про відмову у відкритті провадження у справі за позовними вимогами особи про скасування арешту, накладеного на майно в порядку виконання вироку в частині конфіскації майна, однак помилково вказали, що такі вимоги повинні розглядатися за правилами КПК України. Особа має право на звернення з такими вимогами до суду в порядку адміністративного судочинства.) У постанові Великої палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 висловлено правовий висновок про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Пунктом 42 постанови Великої палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі № 727/2878/19 зазначено, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. У постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 563/1265/14-ц, від 16 березня 2021 року справа № 476/112/19 (які за суб`єктним складом та фактичними обставинами схожі), зроблено правовий висновок про те, що Верховним Судом також враховано, що в результаті вчинення дій з примусової реалізації майна позивачів щодо нього виникли певні права у інших осіб, які не є учасниками виконавчого провадження, відповідно виник спір про право цивільне щодо такого майна, що підлягає вирішенню у порядку позовного провадження. Ураховуючи правові підстави цього позову, те, що предметом позову є скасування арешту з майна боржника (засудженої особи, яка померла), накладеного в межах виконавчого провадження під час виконання вироку суду, приймаючи до уваги, що позов про зняття арешту з майна поданий не учасником кримінального провадження, не учасником виконавчого провадження, а спадкоємцем, який не може оформити своє право власності у порядку спадкування за законом, убачається наявність спору про захист права власності, який підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Умови і порядок виконання рішень судів, які підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження» в редакції на 26.08.2004. На виконання Закону України «Про виконавче провадження» Наказом Міністерства юстиції України було затверджено Інструкцію «Про проведення виконавчих дій» від 15.12.1999 №74/5, якою визначались умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб). Так відповідно до Інструкції, у редакції від 02.07.2004, реалізація арештованого майна, за винятком майна виключеного з обігу, здійснюється державним виконавцем шляхом його продажу через торгівельні організації, відповідні структури Міністерства фінансів на прилюдних торгах, аукціонах, якщо інше не передбачено законом, у двомісячний строк з накладення арешту. Якщо передане торгівельним організаціям майно не буде продано протягом двох місяців, то воно підлягає переоцінці не більше 10 днів. Державний виконавець переоцінює майно за участю представника торговельної організації у присутності стягувача і боржника чи їх представників та в строк не більше 5 днів передає акт переоцінки майна торговельній організації. Неявка стягувача або боржника не є підставою для припинення дії державного виконавця з переоцінки майна. Якщо в місячний строк після переоцінки майно не буде продано торговою організацією, то державний виконавець повідомляє про це стягувача і пропонує йому визначитися щодо залишення за собою непроданого майна. Разом з тим Інструкцією передбачено, що якщо стягував у 5 денний строк письмово не заявить про своє бажання залишити за собою непродане майно, то арешт з майна знімається, воно повертається боржникові, а виконавчий документ у разі відсутності з боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, повертається стягувачу без виконання. Відповідно до п. 12 ст. 10 Закону України «Про державну податкову службу» в редакції станом на 04.12.1990, Державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні та об`єднані спеціалізовані Державні податкові інспекції виконують зокрема такі функції: проводять роботу, пов`язану з виявленням, обліком, оцінкою та реалізацією у встановленому законом порядку безхазяйного майна, майна, що перейшло за правом успадкування до держави, скарбів і конфіскованого майна. Таким чином дії Державної податкові інспекції та Державної виконавчої служби взаємопов`язані. Оскільки Державні податкові інспекції проводять роботу з виявленням та обліком конфіскованого майна, а державні виконавці проводять дії з реалізації конфіскованого майна. Однак під час розгляду цієї справи, як сторона Державної виконавчої служби так і сторона Державної податкові служби, не підтвердили належними та допустимими доказами, правильність та повноту вчиненних дій по конфіскації майна [PERSON] в дохід держави за Вироком Деснянського районного суду м. Києва, по справі № 1-184/2004 від 16.03.2004. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У частині 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно із ч. 2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Виконавчі дії, в тому числі і зняття арешту з майна боржника, проводяться виключно по відкритому виконавчому провадженню та на підставі п. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». У відповідності до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду. Зважаючи на те, що виконавче провадження завершене, питання про зняття арешту з вищевказаного майна не вирішено державним виконавцем самостійно, а продовження арешту майна перешкоджає позивачу у реалізації прав щодо такого майна. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. До того ж в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод майном вважається законне і обґрунтоване очікування (сподівання отримання ефективного користування правом власності) набуття майна або майнового права в майбутньому. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Виходячи з викладеного вище, оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право не має змоги, на час звернення із позовною заявою до суду за наявності арешту, накладеного на майно, порушується право власності позивача на спадкове майно, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Враховуючи, що на день ухвалення рішення пройшов строк давності щодо виконання додаткового покарання, виконавче провадження закрито та знищено за закінченням терміну зберігання, порушене право позивача підлягає судовому захисту у заявлений спосіб шляхом припинення дії відповідних обтяжень. А тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що позов задоволено, судовий збір повинен бути стягнутий з відповідача. Проте позивачка просила судові витрати покласти на неї. Суд вважає, що покладення судових витрат на сторону позивача не суперечить закону та підлягає до задоволення.

Outcome: approved