Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

в квітні 2024 року позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом в якому просила стягнути з Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості», заборгованість по виплаті компенсації за невикористану відпустку в розмірі 63 799 грн. 22 коп.; середній заробіток за період прострочення виплати належних звільненому працівникові сум виходячи з розрахунку в 1318 грн. 60 коп. за один робочий день, починаючи з 31 січня 2024 року по день постановлення судового рішення, але за період не більше шести місяців, а також покласти на Державне підприємство «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» усі витрати на правничу допомогу в повному обсязі, які позивачка має сплатити у зв`язку з розглядом вказаної справи. Позовні вимоги позивач обґрунтувані тим, що позивачка з 16 серпня 2021 року була прийнята на посаду ректора інституту підготовки фахівців Національного органу стандартизації Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості», однак 30 січня 2024 року була звільнена з займаної посади за власним бажанням згідно наказу №30/к/тр від 30.01.2024 року. Позивачка вказує, що наказом про її звільнення відповідач підтвердив, що на момент звільнення на рахунок позивача повинна була бути виплачена компенсація за невикористану щорічну основну відпустку 127 календарних днів, з них: 45 календарних днів за період роботи з 16.08.2021 по 15.08.2022; 56 календарних днів за період роботи з 16.08.2022 по 15.08.2023; 21 календарний день за період роботи 16.08.2023 по 31.12.2023; 5 календарних днів за період роботи з 01.01.24 по 30.01.24 . Всього при звільненні Відповідач сплатив на рахунок Позивача грошову суму в розмірі 73 266 (сімдесят три тисячі двісті сімдесят шість) грн. 59 коп. - заробітна плата за січень 2024 року та компенсація за невикористані дні відпустки. Проте в порушення приписів ст.116 КЗпП України відповідач про нараховані та виплачені суми, належні позивачці при звільненні, письмово не повідомив, а лише зазначив кількість днів невикористаної відпустки, за які повинна бути виплачена компенсація. 15.03.2024 року представником Позивача адвокатом Купченко В.В. на адресу відповідача був надісланий адвокатський запит, в якому містилось прохання надати копії наказу про прийняття на роботу [PERSON] ; наказу про звільнення з роботи [PERSON] ; накази про надання щорічних відпусток [PERSON] за весь період роботи на підприємстві; довідку про нараховану та виплачену [PERSON] заробітну плату за січень 2024 року та 12 місяців 2023 року; детальний розрахунок нарахованої та виплаченої [PERSON] під час звільнення компенсації за невикористані дні відпустки та розрахунок кількості невикористаних [PERSON] за весь період роботи днів відпустки. 28.03.2024 року на адресу електронної пошти представника позивачки надійшов лист відповідача №1-3/1.5-06-367 від 28.03.2024 року, в якому відповідач повідомив про продовження строку розгляду адвокатського запиту до двадцяти робочих днів. Проте відповідь на адвокатський запит до дня подання позову від Відповідача так і не надійшла, тому в обгрунтування розрахунків Позивачем покладено довідку Пенсійного фонду України форми ОК-5. Згідно довідки Пенсійного фонду України форми ОК-5 позивачкою за 2023 рік (останні 12 календарних місяців роботи, що передують виплаті компенсації за невикористані відпустки) Відповідачем нараховано заробітну плату в наступних сумах: січень - 17 724,78 грн., лютий - 22 545 грн., березень - 22 545 грн., квітень - 22 545 грн., травень - 27 088,04 грн, червень - 26 159.07 грн., липень - 28 350 грн., серпень 29 592.23 грн., вересень - 28 350 грн., жовтень - 30 850 грн., листопад - 28 350 грн., грудень 28 350 грн. Всього за 2023 рік, за підрахунками сторони позивачки, їй відповідачем нараховано заробітної плати на загальну суму 312 449 грн. 12 коп. Розмір компенсації за один календарний день становить 312 449,12 грн. : 365 днів = 856,03 грн. А всього, як вважає позивач, їй належало до сплати на момент звільнення 856,03 грн. х 127 днів = 108 715 грн. 81 коп. В зазначеній довідці не вказано розмір нарахованої заробітної плати за січень 2024 року, проте, виходячи з того, що за вказаний період розмір заробітної плати не змінювався, для розрахунків сторона позивачки вважає розмір нарахованої відповідачем заробітної плати за січень 2024 року в сумі 28 350 грн. Таким чином оскільки під час звільнення було всього виплачена сума в розмірі 73 266 грн. 59 коп, то від цієї суми необхідно відняти місячну заробітну плату в розмірі 28 350 грн. і отримаємо суму грошових коштів, виплачених позивачу як компенсація за невикористану відпустку, а саме: 73 266,59 грн. - 28 350 грн = 44 916 59 коп. Таким чином, як зазначено в позові, всього сума заборгованості відповідача перед позивачкою по виплаті компенсації за невикористану відпустку, що підлягає стягненню в судовому порядку, складає 108 715,81 - 44 916,59 = 63 799 грн. 22 коп. Вподальшому, стороною позивачки було уточнено розмір позовних вимог і остаточно період, за який Позивач просить стягнути з Відповідача середній заробіток за період прострочення виплати належних звільненому працівникові сум становить з 31 січня 2024 року по 31 липня 2024 року включно. В позові розраховано, що за останні два місяці роботи нараховано всього у грудні 2023 року 28 350 грн. та 23 100 грн. у січні 2024 року = 51 450 грн., кількість відпрацьованих Позивачем робочих днів за останні два місяці становить 43 робочих днів, а тому середньоденна заробітна плата становить 51 450 : 43 = 1 196 (одна тисяча сто дев`яносто шість) грн. 51 коп. За період з 31.01.2024 по 31.07.2024 року кількість робочих днів становить 131, а тому з Відповідача належить стягнути всього середній заробіток за період прострочення виплати належних звільненому працівникові сум на загальну суму 1196,51 грн х 131 день = 156 742 (сто п`ятдесят шість тисяч сімсот сорок дві) грн. 81 коп. Що стосується розрахунку компенсації на невикористану відпустку, позивачкою зазначено, що відповідачем у відзиві на позовну заяву визнано, що розмір середньоденної заробітної плати, яка розрахована для цієї мети складає 856,68 грн. Відповідачем нараховано під час звільнення Позивачу компенсацію за 91 день невикористаної відпустки. Проте згідно наказу про звільнення Позивача, що міститься в його розпорядженні, кількість днів невикористаної відпустки складає 127 календарних днів, а тому з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню додатково компенсація за невикористану відпустку за 36 календарних днів, що становить 856,68 грн. х 36 днів = 77 830 (сімдесят сім тисяч вісімсот тридцять) грн. 88 коп. У зв`язку із порушенням своїх трудових прав, позивачка звернулась до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06.05.2024 відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено процесуальний строк для подання заяв по суті справи. Через систему «Електронний суд» 21.05.2024 надійшов відзив в якому відповідач, заперечуючи проти позову у зв`язку із його безпідставністю, зазначив, що до позовної заяви позивачкою долучено копію Наказу № 30/к/тр від 30.01.2024 року, текст якого в частині визначення кількості днів невикористаної відпустки відмінний від оригіналу наказу, наявного у відповідача та копії, який міститься в особовій справі [PERSON] . Так, у копії наказу про звільнення, яку долучено позивачем до позову, зазначено, що компенсація за невикористану щорічну основну відпустку у розмірі 127 календарних днів, з яких 45 календарних днів за період роботи з 16.08.2021р. по 15.08.2022р.; 56 календарних днів за період роботи з 16.08.2022р. по 15.08.2023р.; 21 календарний день за період роботи з 16.08.2023р. по 31.12.2023р.; 5 календарних днів за період роботи з 01.01.2024р. по 30.01.2024р. Однак, у відзиві окремо зазначено, що позивачка надала суду копію наказу юридичне походження якої відповідачу невідомо. Оригінал або копія такого наказу у державного підприємства відсутній. Відповідач наполягає у відзиві, що згідно оригіналу наказу від 30 січня 2024 № 30/к/тр, період невикористаної основної відпустки за весь час роботи Позивача складає 91 (дев`яносто один) календарний день, з яких 30 календарних днів за період роботи з 16.08.2021 року по 15.08.2022 року, 42 календарних дні за період роботи з 16.08.2022 року по 15.08.2023 року, 16 календарних днів за період роботи з 16.08.2023 року по 31.12.2023 року, 3 календарних дні за період роботи з 01.01.2024 року по 30.01.2024 року З вищезгаданим наказом [PERSON] була ознайомлена та копію наказу отримала про що свідчить дата та її підпис. Окрім цього, відповідач долучає до матеріалів справи копію довідки про нарахування відпустки № УН00000031 від 30.01.2024 року, в якій визначено, що позивачу на момент звільнення нараховано 91 календарний день відпустки, компенсація за які становить 77957,88 грн., а також вказано середньоденну заробітну плату позивача у розмірі 856,68 грн.. Тобто, 91 день*856, 68 грн.= 77957,88 грн., які позивачу і було сплачено в день звільнення з вирахуванням податків і зборів. У відзиві також зазначено, що вимога щодо виплати середнього заробітку за увесь період затримки розрахунку є похідною від позовних вимог про виплату заборгованості по компенсації за невикористану відпустку, у зв`язку з чим, за відсутності правових підстав для задоволення первісної вимоги, є підстави і для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за увесь період затримки розрахунку. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивачки, її представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами першою та третьою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації чи уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частина 1 статті 94 КЗпП України визначає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частини 2 та 3 статті 97 КЗпП України передбачає, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів), відрядних розцінок, посадових окладів працівникам, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються роботодавцем з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Згідно ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] 16 серпня 2021 року була прийнята на посаду ректора інституту підготовки фахівців Національного органу стандартизації державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» , що підтверджується копією наказу про прийняття на роботу № 124-К від 13.08.2021 р. Згідно наказу № 30/к/тр від 30.01.2024 року [PERSON] звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП з виплатою компенсації за невикористану відпустку. Під час розгляду справи по суті заявлених вимог, було встановлена наявність двох редакцій вищевказаного наказу про звільнення позивачки, одну з яких було долучено до позову як додаток, іншу - долучено на підтвердження заперечень відповідача - роботодавця. Їх оригінали були оглянуті в судовому засіданні. Так, відповідно до наявної копії наказу № 30/к/тр від 30.01.2024, долученої до позову, вбачається що компенсація за невикористану щорічну основну відпустку у розмірі 127 (сто двадцять сім) календарних днів, з яких 45 календарних днів за період роботи з 16.08.2021р. по 15.08.2022р.; 56 календарних днів за період роботи з 16.08.2022р. по 15.08.2023р.; 21 календарний день за період роботи з 16.08.2023р. по 31.12.2023р.; 5 календарних днів за період роботи з 01.01.2024р. по 30.01.2024 (а.с.11). Проте, відповідачем зауважено, що позивачка надала суду копію наказу, юридичне походження якого відповідачу, як роботодавцю, невідомо. Оригінал або копія такого наказу у державного підприємства відсутній. В судовому засіданні позивачка пояснила, що у неї наявний оригінал наказу про звільнення із зазначенням компенсації за невикористану щорічну відпустку 127 календарних днів, який вона отримала під час свого звільнення разом зі своєю трудовою книжкою від начальника відділу персоналу Сущенко Г. Суд звертає увагу, що стороною позивача не було заявлено клопотань про допит як свідка вказаного працівника відділу кадрів з приводу надання оригіналу наказу про звільнення позивачки в редакції, відмінній із наявною на підприємстві. Взагалі клопотань від сторін щодо допиту вказаного працівника відповідача про походження такої редакції наказу та обставин його вручення позивачці - сторонами заявлено не було. Згідно оригіналу наказу від 30 січня 2024 № 30/к/тр, який наданий вже стороною відповідача, як роботодавця позивачки, вбачається зазначення періоду невикористаної основної відпустки за весь час роботи позивачки - 91 календарний день, з яких 30 календарних днів за період роботи з 16.08.2021 року по 15.08.2022 року, 42 календарних дні за період роботи з 16.08.2022 року по 15.08.2023 року, 16 календарних днів за період роботи з 16.08.2023 року по 31.12.2023 року, 3 календарних дні за період роботи з 01.01.2024 року по 30.01.2024 року, що підтверджується наказом керівника підприємства №243-к від 04.06.2014 року та трудовою книжкою (а.с.60). З вищезгаданим наказом позивачка була ознайомлена та отримала його копію, про що свідчить дата та підпис позивачки який вона не оспорює. Вказаний наказ після його отримання в день звільнення та отримання відповідного розрахунку при звільненні із зазначенням періоду невикористаної основної відпустки за весь час роботи позивачки 91 календарний день, - позивачкою оскаржено не було. При цьому, відповідачем долучено копію довідки про нарахування відпустки № УН00000031 від 30.01.2024 року, в якій чітко визначено, що [PERSON] на момент звільнення нараховано 91 календарний день відпустки, компенсація за які становить 77957,88 грн., а також вказано середньоденну заробітну плату позивача у розмірі 856,68 грн.. Тобто, 91 день*856, 68 грн.= 77957,88 грн., які позивачу і було сплачено в день звільнення з вирахуванням податків і зборів, - що не заперечувалось стороною позивачки (а.с.37). В свою чергу, відповідно до розрахункового листка за січень 2024 року, [PERSON] нараховано з 1 по 30 січня 2024 року оклад по днях у розмірі 20 086,96 грн, компенсацію за відпустки - 77 957,88 грн, доплату за науковий ступінь - 3013,04 грн. , всього - 101 057,88 грн. З нарахованих сум також утримано військовий збір - 1 515,87 грн., ПДФО - 18190,42 грн., всього - 19 706,29 грн. Всього виплачено 81 3512,59 грн., з яких 15.01.2024 сплачено 8 085,00 грн. авансу, та 30.01.2024 здійснений остаточний розрахунок у розмірі 73 266,59 грн.(а.с.44) Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Також ч.1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Приписами ч.1 ст. 83 КЗпП Україги передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. В силу частини четвертої статті 24 Закону України "Про відпустки" за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому, тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона, отримавши також копію наказу про своє звільнення із зазначенням компенсації відпустки за 91 календарний день, не оскаржила його. Водночас, знайшла своє підтвердження під час розгляду справи по суті пред`явлених позовних вимог та обставина, що всі вищенаведені розрахунки відповідача при звільнення позивачки, - були здійснені при врахуванні належних позивачці виплат саме із розрахунку періоду невикористаної основної відпустки за весь час роботи позивачки 91 календарний день, по що також свідчать вищенаведені довідка про нарахування відпустки № УН00000031 від 30.01.2024 року та розрахунковий листок. Суд прийшов до висновку, що позивачка під час слухання справи не надала суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності у неї невикористаної щорічної основної відпустки у розмірі саме 127 календарних днів, за які відповідно вона мала, на її думку, право на отримання відповідної компенсації. А тому, враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає за доцільне як доказ наявності розрахункових даних при звільненні позивачки [PERSON] , - взяти до уваги відомості, викладені в наказі від 30 січня 2024 № 30/к/тр, який наданий відповідачем - роботодавцем. Таким чином, стороною позивачки до суду не надано доказів наявної заборгованості відповідача перед позивачкою по виплаті компенсації за невикористану відпустку, оскільки нею не надано доказів, на підставі яких були здійснені розрахунки сум, які, на її думку, підлягають стягненню, а тому правові підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованість по виплаті компенсації за невикористану відпустку - відсутні. Вимога щодо виплати середнього заробітку за увесь період затримки розрахунку є похідною від позовних вимог про виплату заборгованості по компенсації за невикористану відпустку, у зв`язку з чим, за відсутності правових підстав для задоволення первісної вимоги, в задоволенні позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за увесь період затримки розрахунку - слід відмовити у зв`язку із їх безпідставністю. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору, при цьому інші доводи сторін, викладені в їх заявах по суті, не впливають на вищевказані висновки суду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, з огляду на предмет та підстави позову, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку відмову в задоволенні позову повністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed