Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить постановити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 09.07.2023 року в сумі 58448,74 грн. та судові витрати в розмірі 2422,40 грн. В обґрунтування позову зазначає, що 09.07.2023 року відповідач ознайомилася з умовами кредитування та підписала паспорт кредиту. Також 09.07.2023 року відповідач підписала Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг та погодила наступні умови: тип кредиту та розмір кредитного ліміту: відновлювана кредитна лінія до 200000 грн.; тип кредитної карти: Картка «Універсальна»; строк кредитування: 12 місяців з пролонгацією; процентна ставка, відсотків річних: 42,0%; кількість та розмір платежів, періодичність: сплата мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну картку, до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту; розмір мінімального обов`язкового платежу: 5% від заборгованості, але не менше ніж 100 грн., щомісячно, або 10% від заборгованості, але не менше 100 грн., щомісячно - у разі прострочки, починаючи з другого місяця прострочення; проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 60,00%. Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг відповідачем підписано у системі самообслуговування Приват24 за допомогою ОТР пароля, про що зазначено в полі підпис клієнта із позначкою дати та часу. На підставі укладеного договору відповідач отримала платіжний інструмент - кредитну картку номер - [NUMBER] , строк дії - 04/27, тип - картка Універсальна. Відповідач користувалась кредитним лімітом, повертала використану суму кредитного ліміту та сплачувала відсотки за користування кредитним лімітом, але припинила надавати своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору посилаючись на «спірні» операції, які були проведені по її картці номер [NUMBER] за 09.07.2023 року. В ході перевірки даної інформації встановлено, що банком 10.07.2023 року було зафіксовано звернення клієнтки [PERSON] , яке було направлено на розгляд до служби безпеки банку. Клієнтка повідомила, що до неї зателефонували невстановлені особи, представились співробітниками Київстару та повідомили, що їй потрібно назвати пароль з 4 цифр, який їй надійде на телефон. Клієнтці надійшло повідомлення з кодом, який вона і назвала даним особам. Згодом клієнтці в Приват24, надійшло повідомлення, що їй надійшли кошти на карту в сумі 380000,00 грн. Клієнтка намагалась зайти в Приват24 та не змогла. Конфіденційні дані картки клієнтка даним особам не передавала. Після цього клієнтка не могла відновити свій мобільний номер телефону. Клієнтка повідомила номер телефону з якого їй телефонували - [NUMBER] . Аналізом інформації по виписці з карткового рахунку клієнтки встановлено, що з її картки [NUMBER] 09.07.2023 року проведено наступні транзакції: в період часу з 14 год. 42 хв. 06 с. по 14 год. 45 хв. 07 с. на картку [NUMBER] (банк емітент - PJSC ALFA-BANK) списано кошти в загальній сумі 43476,30 грн., отримувач коштів невідомий; о 15 год. 41 хв.07 с. та о 16 год. 38 хв. 38 с. на карту [NUMBER] (банк емітент - OSCHADBANK), отримувач - [PERSON] списано кошти в загальній сумі 4037,09 грн.; о 15 год. 57 хв. 13 с. списано кошти в сумі 3357,00 грн.; о 15 год. 22 хв. на ім`я клієнтки [PERSON] через мережу Інтернет було оформлено договір №23070934538865 на оплату частинами на загальну суму 23499,00 грн. Договір було оформлено в магазині Comfy на купівлю товару - Смартфону Apple iPhone 11 128Gb Black на суму 23498,00 грн. та Стартового пакету Vodafone SuperNet Start за 1 грн.; о 14 год. 37 хв. 06 с. з номеру телефону [NUMBER] (на момент здійснення дзвінка - фінансовий номер телефону клієнтки [PERSON] ) до банку зателефонувала невстановлена особа щодо підтвердження переказу на суму 3000,00 грн. Працівник запропонував підтвердити операцію кодом з CMC або телефонним дзвінком. Даній особі повідомили, що вона має повторити переказ та підтвердити його кодом з CMC; о 14 год. 40 хв. 50 с. з номеру телефону [NUMBER] (на момент здійснення дзвінка - фінансовий номер телефону клієнтки [PERSON] ) до банку зателефонувала невстановлена особа щодо підтвердження переказу на суму 3000,00 грн. на карту іншого банку. Дана особа відповіла на всі контрольні питання та переказ було підтверджено. Оглядом сервісних повідомлень клієнта [PERSON] встановлено, що на фінансовий номер телефону клієнтки 09.07.2023 року в період часу з 14 год. 02 хв. 04 с. по 17 год. 43 хв. 05 с. надходило ряд сервісних повідомлень, зокрема багаторівневі IVR-опитування про зміну пароля, про авторизацію, про зміну кредитного ліміту; E-mail про нетиповий вхід; текстові повідомлення в SMS про відкриття карти, авторизацію, списання коштів з картки. Таким чином за результатами перевірки встановлено, що несанкціоноване зняття коштів з карток клієнтки [PERSON] стало можливим в результаті дій по перевипуску сім-картки з номером фінансового телефону, якому сприяла клієнтка [PERSON] , що надало змогу невідомим особам провести зміну паролю входу в Приват24, оформити Договір оплати частинами та зробити ряд транзакцій з грошовими коштами клієнта. Представник позивача вважає, що банком дотримані вимоги щодо не розкриття іншим особам, крім користувача, ПІН або іншої інформації, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу, передбачені Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року №705. Відповідно до вимог пункту 6 розділу VI вказаного Положення, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин, користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач. Отже представник позивача вважає відмову відповідача від сплати за кредитом не обґрунтованою і такою, що суперечить умовам і правилам банку та чинного законодавства, а тому змушений звернутись до суду з даною позовною заявою. 22.07.2024 року по справі було відкрито провадження та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Одночасно відповідачу було роз`яснено його право подати відзив на позовну заяву та встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі для його подання. Також відповідача було попереджено про те, що у разі ненадання відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішуватиме справу за наявними матеріалами. 29.07.2024 року відповідач надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, оскільки 09.07.2023 року шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки шахрай заволодів її коштами та відкрив кредит на загальну суму 48428,00 грн. За даним фактом внесені відомості до ЄРДР за №12023060540000113 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.3 КК України. Вказане кримінальне провадження направлене до СВ відділення поліції №2Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області. Відомості про стан розслідування вказаного кримінального провадження в неї відсутні. 16.08.2024 року представником позивача надано до суду відповідь на відзив, в якому він просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, аналогічні тим, що зазначені в позовній заяві. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. 09.07.2023 року відповідач [PERSON] у системі самообслуговування Приват24 за допомогою ОТР пароля, використання якого погоджено із відповідачем у Анкеті-опитувальнику від 23.12.2021 року, підписала заяву та приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанк» (а.с. 15-28). Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] від 19.03.2024 року, останній 09.07.2023 року відкрито картковий рахунок № [NUMBER] та встановлено кредитний ліміт в розмірі 46000,00 грн. 10.10.2023 року кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн. (а.с. 29). Відповідно до ксерокопії виписки за договором за період з 09.07.2023 року по 19.03.2024 року 09.07.2023 року проведено операції щодо переказу з картки [PERSON] № [NUMBER] коштів в загальному розмірі 45972,74 грн. В період з 01.09.2023 року по 01.03.2024 року відбувалось списання відсотків за використання кредитного ліміту на загальну суму 12476,40 грн. (а.с. 32). Станом на 18.03.2024 року за вищевказаним договором існує заборгованість, що складається з: 45972,74 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 12476,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками (а.с.31). Як вбачається з ксерокопії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 10.07.2023 року внесено відомості до ЄРДР за номером 12023060540000113 з попередньою кваліфікацією за ч.3 ст.190 КК України, а саме про те, що 09.07.2023 року на абонентський номер [PERSON] [NUMBER] зателефонував невідомий їй абонентський номер [NUMBER] , розмову почав чоловік, який представився працівником «Київстар». Під час розмови останній повідомив, що в неї проблеми з її абонентським номером та щоб їх усунути потрібно буде продиктувати код, який прийде на її абонентський номер, на що остання погодилася, та передала вказаний код невідомій особі, яка представилася працівником «Київстар», внаслідок чого невстановлена особа, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, заволоділа грошовими коштами з банківської картки «ПриватБанк» з розрахунковим рахунком [NUMBER] , банківської картки «ПриватБанк» з розрахунковим номером [NUMBER] та банківської картки «ПриватБанк» з розрахунковим номером [NUMBER] громадянки [PERSON] жительки смт Ємільчине Звягельського району в сумі 48428 гривень, чим завдала збитку потерпілій. (а.с. 85). 11.07.2023 року [PERSON] звернулась із заявою до керівника Ємільчинського відділення «ПриватБанк» про не нарахування відсотків на її кредитну картку у зв`язку із тим, що кошти із вказаного рахунку були зняті шахраями, а 12.07.2023 року нею було подано заяву про проведення службового розслідування. (а.с. 86-87). Відповідно до частин першої, третьої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК). Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч.1 ст.1048 ЦК). Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики кредитор має право вимагати від боржника дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків за користування кредитом. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 1 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до пунктів 8, 9 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» від 05 листопада 2014 року №705, емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Відповідно до пункту 11 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що: «Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог». Отже, саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Вказані висновки містяться у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доводити так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Сторони не оспорюють, що 09.07.2023 року на ім`я відповідача видано картку № [NUMBER] із встановленим кредитним лімітом 46000,00 грн., а також ту обставину, що цього ж дня із цієї картки проведено дев`ять операцій переказу коштів у загальній сумі 45970,39 грн. 09.08.2023 року із цієї картки проведено одну операцію переказу коштів у сумі 2,35 грн. Після 09.08.2023 року використання кредитних коштів не відбувалось. Наявні у справі докази, на переконання суду, безспірно не підтверджують, що [PERSON] , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей по кредитній картці, її особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 09.07.2023 року щодо перерахування із карткового рахунку грошових коштів. Доводи позивача стосовно того, що саме дії відповідача, в порушення Умов та правил надання банківських послуг, призвели до несанкціонованого зняття коштів з її карткового рахунку, оскільки вона своїми діями сприяла незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях, що не мають доказового підтвердження. Позивач не навів конкретні обставини, які підтвердженні належними та допустимими доказами, які б підтверджували факт того, що позивач своїми діями сприяла розкриттю конфіденційної інформації, внаслідок чого стало незаконне списання грошових коштів з карткового рахунку позивача. Натомість судом встановлено факт звернення відповідача [PERSON] до банку, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування коштів. Враховуючи викладене, у задоволенні позову належить відмовити за недоведеністю позовних вимог. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed