Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

У квітні 2024 до Печерського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє вимог: [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником нерухомого майна, яке було відчужене без його волі та без наданих повноважень, а відтак були порушенні його майнові права. Таким чином, позивач звернувся до суду, з метою відновлення своїх прав та просить витребувати із незаконного володіння [PERSON] нерухоме майно на користь [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , квартиру за адресою: [ADDRESS] , машиномісце за № [NUMBER] в підземному паркінгу, поверх: підвал 1, в літ. А будинку [ADDRESS] , машиномісце за № [NUMBER] в підземному паркінгу, поверх: підвал 1, в літ. А будинку [ADDRESS] . 10.04.2024 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті та витребувано докази. 02.09.2024 ухвалою суду було забезпечено позов. 02.09.2024 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. надійшли матеріали. 02.11.2024 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гончар Г.В. 26.11.2024 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. 26.11.2024 ухвалою суду бло виправлено описку в ухвалі про забезпечення позову. Представник позивача в судове засідання з`явилась, подала заяву, в якій просила розглядати справу без фіксування технічними засобами, вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва. Окрім цього, відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про місце і час судового розгляду повідомлена належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про розгляд справи по суті за наявними матеріалами справи та ухвалити рішення суду у відповідності до ст. 280 Цивільного процесуального України, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що позивачем у 2018 році на підставі договорів купівлі - продажу було придбано дві квартири та два машиномісця у м. Києві, а саме: - квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 28 серпня 2018 року, укладеним між позивачем та гр. [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаренко О.С. Даний договір купівлі-продажу квартири було зареєстровано в реєстрі за № 622 (а.с. 23-26, том 1). - квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 28 серпня 2018 року, укладеним між позивачем та гр. [PERSON] , та посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаренко О.С. Даний договір купівлі-продажу квартири було зареєстровано в реєстрі за № 624 (а.с.28-31, том 1). - машиномісце за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу машиномісця від 18 лютого 2020 року, укладеним між позивачем та ТОВ «Будспецсервіс», який посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотухіною О.М. Даний договір купівлі-продажу машиномісця було зареєстровано в реєстрі за №№ 429, 430 (а.с. 39-36, том 1). - машиномісце за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу машиномісця 18 лютого 2020 року, укладеним між позивачем та ТОВ «Будспецсервіс», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотухіною О.М. Даний договір купівлі-продажу машиномісця було зареєстровано в реєстрі за №№ 426, 427 (а.с. 40-41, том 1). 30 вересня 2021 року [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] , було укладено довіреність на уповноваження останнього бути представником [PERSON] з питань управління, користування, нагляду та здачі в оренду (найм) належних йому квартир [ADDRESS] , та належних йому машиномісць [NUMBER] та [NUMBER], що знаходяться за адресою: [ADDRESS] на умовах за його розсудом (без права відчуження) (ас. 69-70, том. 1). Разом з цим, позивачу 08 серпня 2022 року стало відомо, що належні йому квартири та машиномісця продані іншим особам. У зв`язку із цим, 18 серпня 2022 року позивач особисто звернувся до Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення. У заяві [PERSON] повідомив, що 29 липня 2022 року невідома йому особа шахрайським шляхом заволоділа квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS] та машиномісцями [ADDRESS] та [ADDRESS] , які належали йому на підставі зазначених вище договорів купівлі-продажу. 19 серпня 2022 року до ЄРДР було внесено відомості про кримінальне правопорушення за №12022100060000973 за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою 4 статті 190 КК України (а.с. 43, том 1). Так, у межах кримінального провадження стало відомо, що відчуження зазначених об`єктів нерухомості відбулось [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , на підставі Довіреності посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончар Ганною Володимирівною 26 липня 2022 року за реєстровим № 903, яка видана в порядку передоручення з довіреності, посвідченої Мухаммад М Карім, державним нотаріусом м. Лондон (Англія) Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії 22 червня 2022 року за реєстровим № 6542 про [PERSON] , [INFO] , на здійснення всіх і будь-яких дій, і оформлення всіх і будь-яких угод необхідних для продажу будь-якого належного [PERSON] нерухомого майна, що знаходиться на території України. В матеріалах кримінального провадження знаходиться невідомий [PERSON] документ - довіреність від 08 липня 2021 року, яка є нотаріальним перекладом довіреності, посвідченої Мухаммад М Карім, державним нотаріусом м. Лондон (Англія) Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії та переклад апостилю. З тексту відповідного документу видно, що це є ніби-то нотаріальним перекладом довіреності, посвідченої Мухаммад М Карім, державним нотаріусом м. Лондон (Англія) Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії 22 червня 2022 року за реєстровим № 6542, про яку зазначалося вище. Втім, позивач вказує, що незрозумілим є неспівпадіння дат на нотаріальному перекладі та у вказаній вище довіреності. Так, [PERSON] не перебував у місті Лондон, ані 08 липня 2021 року, а ні 22 червня 2022 року і ніколи не звертався до державного нотаріуса м. Лондон (Англія) Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії Мухаммад М. Карім з метою укладення довіреності на здійснення всіх і будь-яких дій, і оформлення всіх і будь-яких угод необхідних для продажу будь-якого належного [PERSON] нерухомого майна, що знаходиться на території України [PERSON] , [INFO] , а також не уповноважував його на вчинення дій щодо передоручення повноважень іншим особам, зазнчане підтверджується копією паспорту позивача (а.с.71-72, том. 1). Таким чином, позивач стверджує, що приватному нотаріусу [PERSON] для посвідчення договорів купівлі-продажу квартир та машиномісць було надано підроблений документ - довіреність посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончар Г.В., яка являє собою передоручення на підставі підробленого документу - довіреності посвідченої Мухаммад М. Карім, державним нотаріусом м. Лондон (Англія) Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії 22 червня 2022 року за реєстровим № 6542. Всі ці обставини призвели до того, що належні [PERSON] квартири та машиномісця вибули із його володіння та на сьогоднішній день перебувають у власності [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Чечельницьким РВ УМВС України у Вінницькій області від 24 червня 2009 року, де на сторінці 8 є відмітка про те, що останній має право здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорту, який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , щл підтверджується наданими нотаріусом договарими купівлі-продажу квартир та машиномісць (том.2). Відтак, позивач стверджує, що [PERSON] не продавав ані квартири, ані машиномісця та не уповноважував на представництво своїх інтересів [PERSON] , не надавав своєї згоди на уповноваження Музики Анни Станіславівни, адже зазначеної вище довіреності ніколи не видавав та не підписував, присутнім у нотаріуса не був, волю на укладення таких правочинів не проявляв. Крім того, позивач не знайомий ані з [PERSON] , ані з [PERSON] та ніколи їх не бачив. [PERSON] є потерпілим в кримінальному провадженні щодо вчинення відносно нього протиправних дій (шахрайства) та незаконного відчуження належних йому квартир та машиномісць. Зокрема, позивач вазує, що з матеріалів досудового розслідування, зареєстрованого в ЄРДР № 12022100060000973 від 19.08.2022, стало відомо, що [PERSON] та [PERSON] на час вчинення зазначених вище угод загубили свої паспорти. В протоколі допиту [PERSON] міститься інформація, що він не знає ніякого [PERSON] та [PERSON] , ніколи не був у державного нотаріуса м. Лондон (Англія) Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії Мухаммад М Каріма та у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гончар Г.В. З протоколу допиту [PERSON] відомо, що вона у свою чергу не знає нікого на ім`я [PERSON] та [PERSON] , ніколи не була у приватних нотаріусів Київського нотаріального округу Гончар Г.В. та Кирик О.А. Вказані копії допитів, було долучено до позовної заяви (а.с.80-105, том 1). Таким чином, оскільки позивач не відчужував вказані квртири та машиномісця будь-якій особі у будь-який спосіб, останній звернувся до суду з позовом про витребування зазначених об`єктів нерухомості від [PERSON] , з огляду на той факт, що він є останнім відомим набувачем усіх чотирьох об`єктів нерухомості, що є предметом цієї позовної заяви. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до наступного. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Відповідно до п. 9 частини другої статті 129 Конституції України, до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення. Частиною другою статті 129-1 Конституції України визначено позитивний обов`язок держави забезпечити виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На підставі ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Виходячи з припису ст. 22 Закону про державну реєстрацію документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Крім того, відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації чи його дубліката. Положеннями ст. 182 Цивільного кодексу України також передбачена обов`язкова державна реєстрація права власності на нерухомі речі, його виникнення, перехід та припинення. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. За змістом ст. 658 Цивільного кодексу України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України). За правилом частини третьої статті 203 ЦК України, яка встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Так, за змістом частини першої статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. У частині першій статті 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Статтею 245 ЦК України встановлено, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Статтею 240 регулюється порядок вчинення передоручення. Так, представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Відтак, суд погоджується з доводами представника позивача, що аналіз даних положень законодавства дає підстави для висновку, що довіреність на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна підписується особисто особою, яка видає довіреність. Проставленням свого підпису довіритель підтверджує волевиявлення на надання іншій особі права вчиняти дії від свого імені і здійснювати представництво перед третіми особами. Крім того, про передоручення вчинення певних дій за первісним дорученням має бути обов`язково повідомлена особа, яка довірила вчинення тих чи інших дій. Разом з цим, в противагу зазначеного суду не надано таких доказів та матеріали, надані нотаріусами, не містять таких доказів. Окрім цього, долученими допитами свідків вбачається, що [PERSON] та [PERSON] не знають позивача та не брали участь в укладенні договорів купівлі-продажу майна, яке належить позивачу. Відтак, такі обставини, на думку суду, свідчать на користь позивача, оскільки підверджують обставини, на які він посилається. Також, суд вважає, що доводи позивача з приводу того, що останній, ані 08 липня 2021 року, а ні 22 червня 2022 року ніколи не звертався до державного нотаріуса м. Лондон (Англія) Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії Мухаммад М. Карім, з метою укладення довіреності на здійснення всіх і будь-яких дій, і оформлення всіх і будь-яких угод необхідних для продажу будь-якого належного [PERSON] нерухомого майна, що знаходиться на території України [PERSON] , [INFO] , є в певній мірі обгрунтованими, оскільки позивачем долучено копію свого паспорту, де є відмітки про перетини кордонів останнього, а іншого і не було спростовано, а тому суд керується тими документами, які були надані позивачем. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач надав суду докази, які вказують про те, що останній, в момент вчинення спірних правочинів, не перебував на території України, не підписував зазначені Договори, з метою вчинення дій, які б мали б наслідки щодо відчуження його нерухомого майна. Відтак, судовим розглядом було встановлено, що у позивача була відсутня воля на відчуження належного йому майна на корсить [PERSON] . З врахуванням зазначеного, встановлені обставини судом вказують на те, що права позивача були порушені шляхом відчуження його майна без його волі. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зокрема, стаття 387 ЦК України, надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має лише власник майна. Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто, позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Вказану позицію ВСУ підтримала Велика Палата Верховного Суду, яка у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц зазначає, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. 30 серпня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 914/970/18 (ЄДРСРУ № 83953497) досліджував питання щодо підстав для подання віндикаційного позову. ВС зазначає, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена 28 серпня 2019 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 127/17971/15-ц, провадження № 61-11692св18 (ЄДРСРУ № 83925662). За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу). Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України . Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі №522/14900 вказано, що: «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) наведено правовий висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 687/425/20 (провадження № 61-9430св21). Відтак, суд вважає, що вимоги позивача щодо витребування нерухомого майна є правомірними та підлягають задоволенню, оскільки дана вимога прямо пов`язана з відновленням прав позивача щодо належного володіння, користування та розпорядженням своїм майном, оскільки відчуження майна відбулось не з волі позивача. Таким чином, витребування майна у добросовісного набувача є реальним способом захисту порушеного права власника. Реалізація даного способу захисту в жодному разі не покликана порушувати права добросовісного набувача - йому мають бути повернені грошові кошти, сплачені для придбання витребовуваного майна. Разом з цим, під час судового розгляду стороною відповідача не було надано доказів добросовісності набуття права власності на спірне майно, оскільки не було надано відзиву на позовну заяву, з метою доводення своєї позиції та можливого спростування певних обставин. При цьому, суд вважає, що такі обставини можуть бути досліджені більш детально в рамках кримінального провадження. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З врахуванням зазначених обставин справи, суд прийшов до висновку, що позивачем було обрано вірно спосіб захисту та доведено правомірність своїх вимог, оскільки останній є власником спірного майна, яке було відчужено поза його волею, що підтверджується наданими документами, які містяться в матеріалах справи, а тому дане майно було відчужено особою, яка не мала на це права, а тому позові вимоги, підлягають задоволенню. Враховуючи зазначене, позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню, крім того іншого стороною відповідача не було спростовано. Відтак, позовна заява підлягає задоволенню. Згідно з ст. 141 ЦПК України, витрати понесені позивачем з оплати судового збору в розмірі 15 140,00 грн. підлягають стягненню з відповідача. Щодо заявлених позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 67 150,00 грн., то станом на день ухвалення рішення не було надано суду належного підтвердження їх понесення, а тому дане питання не вирішувалось.

Outcome: approved