Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 08.06.2012 між ним та [PERSON] укладено шлюб, у якому народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З початку 2022 року з дружиною [PERSON] погіршилися відносини і вона стала проживати окремо від нього та дітей. Він самостійно виховує дітей, здійснює за ними догляд та матеріально забезпечує. [PERSON] жодної участі у вихованні та матеріальному забезпеченні не приймає та їх життям не цікавиться. З вересня 2023 року не відвідувала школу та не цікавилася навчанням сина. Відповідачка ухиляється від виховання дітей, свідомо нехтує своїми обов`язками, а тому на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді 18.06.2024 провадження у справі відкрито, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду 13.08.2024за результатами підготовчого провадження справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав і просив задовольнити. Пояснив, що зареєстрував шлюб з відповідачкою у 2012 році. Від шлюбу мають двох дітей. Близько двох років тому відповідачка повідомила, що їй все набридло і залишила сім`ю. З того часу шлюбні відносини фактично припинені. Розірвання шлюбу не ініціювалося. Він військовослужбовець, начальник сховища відділу зберігання стрілецької зброї, військова частина [NUMBER] . На час припинення фактичних шлюбних відносин з відповідачкою, вона працювала комірником у цій же військовій частині. На даний час йому не відомо, чи працює відповідачка. Також йому не відомо про те, щоб її спосіб життя мав характер антисоціального, чи про зловживання нею алкоголем або вживання наркотичних чи психотропних речовин. Відповідачка фактично проживає у с. Томашівка в Прилуцькому (колишньому Ічнянському) районі у будинку її родичів. Він виховує дітей сам, проживає з ними у квартирі в будинку по [ADDRESS] . Менша дочка відвідує дитячий садок, а старший син навчається у ЗОШ №15 у Ніжині. Має матір і батька, сестру, які при необхідності допомагають відвести чи забрати дочку з садка, з інших подібних питань. Відповідачка не надає матеріальної, моральної чи будь-якої іншої допомоги у вихованні дітей. Участі в їх житті не бере, не цікавиться ними, з ними не спілкується. Востаннє телефонувала 3 - 4 місяці тому. Старший син є соціально активним, відвідує гурток бальних танців, бере участь у фестивалях і змаганнях, які проводяться в різних регіонах України та за кордоном. Для виїзду за кордон дитини йому потрібно отримувати дозвіл відповідачки, що створює незручності і ускладнення у процедурі виїзду дитини за кордон, так як потрібно відшукати відповідачку, домовитися з нею про зустріч, відвідування нотаріуса. Останній раз знайшов відповідачку у с. Томашівка у жовтні 2024 року та домовлявся щодо дозволу на виїзд сина у Туреччину на фестиваль. Влітку 2024 року також була можливість сину виїхати у Болгарію, але відповідачку не знайшов. Оскільки відповідачка не бере участі у вихованні дітей, не надає у цьому допомоги, не цікавиться їх життям просить позбавити її батьківських прав щодо дітей. Відповідачка у судове засідання не з`явилася та не повідомила про причини неявки, заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подала, хоча повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Ніжинської міської ради Парубець М.О. вважала, що задоволення позовних вимог відповідатиме інтересам дітей. Враховуючи, що відповідачка згідно із ст. 128 ЦПК України повідомлена, відзив не подала, причини неявки в судове засідання не повідомила, суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК розглядає справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення з урахуванням того, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та дійшов наступного висновку. Матеріалами справи встановлено, що сторони по справі є батьками дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] , серії [NUMBER] (а.с. 15, 16). Згідно з довідкою Ніжинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №15 Ніжинської міської ради від 21.03.2024 №01-22/177, мати учня 5-Б класу [PERSON] , [INFO] , [PERSON] з вересня 2023 року не відвідувала школу та не цікавилася навчанням дитини. Дитина [PERSON] у період 07 - 18 жовтня 2024 року у складі ансамблю бального танцю брав участь у фестивалі у Туреччині (а.с. 37). Малолітній [PERSON] , [INFO] , у судовому засіданні висловив думку про необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав. Пояснив, що раніше відповідачка йому телефонувала, цікавилася його справами. Нині майже не телефонує, приблизно один раз у два місяці. Коли він телефонував відповідачці, вона не відповідала. Востаннє бачив відповідачку під час оформлення дозволу на його виїзд за кордон. Відповідно до висновку виконавчого комітету Ніжинської міської ради, як органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконкому від 03.04.2024 №01.1-21/165, виконавчий комітет Ніжинської міської ради вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. Крім того, у вказаному висновку вказано, що питання надання даного висновку розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. [PERSON] проінформувала про те, що згодна з позбавленням батьківських прав (лист від 22.03.2024). У відповідності до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Пунктом 2 частини першої статті 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. ЄСПЛ у рішенні від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У рішенні від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено у численних постановах Верховного Суду: від 08.05.2019 у справі № 409/1865/17-ц (провадження № 61-4022св19); від 02.10.2019 у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18); від 11.03.2020 у справі №638/16622/17 (провадження № 61-13752св19); від 13.04.2020 у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19); від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20). Наведене також узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним у постанові Верховного Суду від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462 св 20). Суд зазначає, що висновок органу опіки та піклування є одним із доказів, який відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України оцінюється у взаємному зв`язку з іншими доказами у справі. Проживання матері окремо від дитини не може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав. Водночас, суд враховує, що висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (ч.ч. 5, 6 ст.19 СК України). Подібний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 16.02.2022 у справі № 742/710/19. Жодної з обставин, які положеннями ст. 164 СК України визначені підставами позбавлення батьківських прав, на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. Позивач в підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав посилається на те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дітей, разом з дітьми не проживає, їх навчанням і життям не цікавиться, матеріальної чи будь-якої іншої допомоги не надає. Між тим, у судовому засіданні так і не було встановлено на основі наданих суду доказів, що відповідачка є особою, яка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Не підтверджено належними доказами те, що до відповідачки застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів Національної поліції, накладення адміністративного стягнення, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Сам лише факт проживання відповідачки окремо від дітей не є належним підтвердженням систематичної винної поведінки відповідачки та ухилення матері від виконання батьківських обов`язків. Обов`язковим елементом ухилення від виконання батьківських обов`язків, як підстава позбавлення батьківських прав, що передбачена п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачки відносно своїх дітей в матеріалах справи відсутні. Більше того, за поясненнями позивача [PERSON] та дитини [PERSON] , відповідачка спілкується з дитиною потелефону періодично, приблизно раз в два місяці. Висновок виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області, що затверджений рішенням виконавчого комітету від 03.04.2024 №165, щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] складений поверхнево і ґрунтується лише на довідці ЗОШ №15 про те, що [PERSON] з вересня 2023 року не відвідувала школу та не цікавилася навчанням старшого сина. На засіданні Комісії з питань захисту прав дитини [PERSON] присутня не була. Позиція матері дитини, яка лише у листі висловила згоду на позбавлення її батьківських прав, комісією не досліджувалася, заходи впливу до матері не застосовувалися, як і не встановлювались обставини, які стали підставою залишення нею у Ніжині чоловіка та дітей і переїзду за місцем знаходження житла своїх родичів у селі у сусідньому районі, з яких причин вона не бере участі у вихованні дітей, рідко з ними спілкується, чи не є ці причини об`єктивними, обумовленими можливими життєвими труднощами в її житті, тощо. За таких обставин висновок органу опіки і піклування не може вважатися об`єктивним. Посилання позивача на невідвідування відповідачкою навчального закладу дитини протягом одного навчального року у повній мірі не може свідчити про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків, висновки про що наведені Верховним Судом у постанові від 16.01.2019 у справі №465/3694/14-ц, провадження №61-36265св18. Фізична неможливість спілкування матері з дітьми через проживання на відстані один від одного не може бути підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між ними, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 09.10.2024 у справі № 755/17233/16-ц, провадження № 61-7070 св 24. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Озвучена думка дитини 12-річного [PERSON] , учня 5 класу загальноосвітньої школи, не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. При позбавленні батьківських прав суду слід не тільки встановити ухилення батька (матері) від виконання батьківських обов`язків, а також чи попереджалися вони офіційно про необхідність змінити ставлення до дітей. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. На думку суду, позбавлення відповідачки батьківських прав порушуватиме її права та не відповідатиме інтересам самих дітей, оскільки діти залишаться без матері. Відсутність у дітей на цьому етапі життя психологічного зв`язку з матір`ю не виключає можливість налагодження між ними відносин у майбутньому. Факт прийняття рішення про позбавлення матері батьківських прав матері сам по собі є психотравмуючим фактором для дітей. Означене вимагає для прийняття такого рішення надання вагомих і бузсумнівних доказів на підтвердження передбачених ст. 164 СК України обставин, чого у даному випадку позивачем не виконано. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно своїх дітей є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, не доведено та не надано суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення матері по відношенню до дітей батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дітей. Відсутні також докази ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків в частині матеріального забезпечення дітей. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про недоведеність існування правових підстав для позбавлення відповідачки [PERSON] батьківських прав у даному випадку, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, адже не було достовірно доведено, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідачки батьківських прав, у зв`язку з чим, слід відмовити в задоволенні позову. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено саме на позивача. Однак, беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачкою, які б свідчили про злісне ухилення нею від виховання своїх дітей і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні. Приймаючи до уваги, що судом не встановлено фактів умисного ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, вчинення нею будь-якого негативного психологічного тиску на своїх дітей, спричинення дітям будь-якої моральної чи фізичної шкоди, тому суд не знаходить достатніх підстав, передбачених ст. 164 СК України для позбавлення її батьківських прав, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову позивачеві в задоволенні позову в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed