Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

30 листопада 2022 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про поділ майна подружжя. Прохала визнати за нею, [PERSON] право власності на: 1/2 частку житлового будинку літ. А-1 жилою площею 31.10 кв.м., надвірні будівлі та побутові споруди сараї Б,б,а1, погреби 61, а2, вбиральня Г, огорожа №1, водогін дворовий [ADDRESS] та виділити її реально, відповідно до варіантів висновку судової будівельно - технічної експертизи. 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 867 кв.м цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою [ADDRESS] та виділити її, відповідно до варіантів висновку судової земельно-технічної експертизи. 1/2 частку незавершеного будівництвом споруди, що розташована в [ADDRESS] та виділити її реально, відповідно до варіантів висновку судової будівельно - технічної експертизи. Іншу половину спільного сумісно майна подружжя залишити відповідачеві. В обгрунтування позовних вимог зазначала, що з 15 жовтня 1997 року по 14 вересня 2017 року перебувала в шлюбі з відповідачем [PERSON] . В період шлюбу, за спільні кошти придбали житловий будинок жилою площею 31.10 кв.м з надвірними будівлями та побутовими спорудами та земельну ділянку розміром 867 кв.м, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 20.08.2002, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гризуновою О.В., зареєстровано в реєстрі №4137. На земельній ділянці, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, розташований жилий будинок з шлакобетону обкладений цеглою літ. А-1 жилою площею 31.10 кв.м., надвірні будівлі та побутові споруди сараї Б,б,а1, погреби 61, а2, вбиральня Г, огорожа №1, водогін дворовий №2. Договір купівлі-продажу оформлений на ім`я відповідача [PERSON] , однак він не зареєстрував його в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В період спільного проживання за спільні кошти ними, на земельній ділянці по [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності збудована капітальна споруда, незавершена будівництвом та не здана в експлуатацію. У червня 2021 року відповідач влаштував бійку, що відчула реальність його намірів щодо позбавлення її життя та вимушена була тікати з власного будинку, так як залишатись в подальшому проживати в будинку було небезпечно. Однак залишилась бути зареєстрованою у нашому будинку. Протягом року намагалась вирішити з відповідачем питання щодо розподілу майна, іншого житла ніж спірний будинок не має. Однак усі наміри були безрезультатними, відповідач не підпускає до будинку, не визнає її право на будинок. Вказані обставини змусили [PERSON] звернутись до суду із позовом про розподіл майна подружжя. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб який розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили ('статті 109.110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2022 року головуючим суддею визначена Тімошенко Наталія Володимирівна. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави Тімошенко Н.В., від 02.12.2022 року прийнято дану цивільну справу до свого провадження та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивач та її представник позовні вимоги підтримали, прохали задовільнити. Відповідач та його представник, прохали відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати строк позовної давності. Суд, заслухавши доводи учасників судового засідання, покази свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2017 року шлюб, зареєстрований 15 жовтня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В період шлюбу, 20 серпня 2002 року [PERSON] придбав жилий будинок за адресою [ADDRESS] , 31.10 кв.м з надвірними будівлями та побутовими спорудами та земельну ділянку розміром 867 кв.м, що підтверджується договором купівлі-продажу від 20.08.2002, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гризуновою О.В., зареєстровано в реєстрі №4137. На земельній ділянці, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, розташований жилий будинок з шлакобетону обкладений цеглою літ. А-1 жилою площею 31.10 кв.м., надвірні будівлі та побутові споруди сараї Б,б,а1, погреби 61, а2, вбиральня Г, огорожа №1, водогін дворовий №2. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Дана квартира відповідно до ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому розділяє жилий будинок на дві рівні частини, визнавши за позивачкою право приватної власності на нерухоме майно - частину будинку та земельної ділянки В зв`язку з чим, право спільної сумісної власності подружжя підлягає припиненню, оскільки, поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення на її основі спільної часткової власності подружжя. Відповідно до частини другої\~статті 331 ЦК України\~право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 520/16281/15-ц (провадження № 20566св19). Висновок Верховного Суду у постанові від 03.02.2021 року у справі №630/637/17 зводиться до того, що для визнання об`єкта незавершеного будівництва об`єктом права спільної сумісної власності подружжя необхідно встановити, чи не відноситься такий об`єкт до самочинного будівництва, оскільки, якщо будівництво є самочинним, то визнати право власності на нього як на об`єкт незавершеного будівництва неможливо. Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку та стає предметом поділу спільно набутого майна подружжя після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Разом із тим, за змістом статей\~316,\~317 ЦК України\~право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на всій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої\~статті 376 ЦК України\~не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу). За змістом ч.ч.1, 2\~ст.376 ЦК України\~житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої\~статті 376 ЦК України. За наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва, до реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва (постанова Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі № 909/175/18). Верховний Суд у постанові від 03.06.2020 року у справі №722/1882/16-ц вказав, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей\~364,\~367 ЦК України. Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, є наслідком визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини 1\~статті 376 ЦК України. Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права на нього як на об`єкт нерухомості, у тому числі й права забудовника на таке нерухоме майно. Доказів погодження у встановленому порядку будівництва матеріали справи не містять. Отже, вказані обставини свідчать про те, що здійснена побудова вказаного житлового будинку є об`єктом самочинного будівництва й не може бути предметом цивільно-правових відносин у розумінні положень цивільного законодавства України. Враховуючи встановлені судом обставини та норми законодавства, суд дійшов висновку, що позов в цій частині не підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що про порушення своїх прав позивачка дізналася в червні 2021 року, що не заперечувалося сторонами. тому строки позовної давності позивачкою. не пропущені та підстави для поновлення строку позовної давності відсутні.

Outcome: partial