Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Наталія Миколаївна про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. У своїй позовній заяві просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті його батька - [PERSON] , який помер [INFO] . Свою позовну заяву обґрунтував тим, що Позивач є рідним сином померлому [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу В.В. Бабенко на підставі поданої Позивачем Заяви від 17.06.2020 року №26, заводить спадкову справу після майна померлого за № 5/2020. Спадкоємцем майна померлого за законом є Позивач по справі (син) та Відповідач (дружина). 17 червня 2020 року Позивач по справі звертається до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу В.В. Бабенко з Заявою про прийняття спадщини після смерті батька - [PERSON] . Постановою ПНКМНО Н.М . Халявки від 29.06.2023 року за вих. № 15/02-31 Позивачу було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом. Таким чином, зважаючи на неможливість в досудовому порядку оформити спадщину, Позивач звернувся до суду з даним позовом та просить визнати за ним право власності на 1/2 частки спадкового майна. Ухвалою суду від 29 серпня 2023 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 17 жовтня 2023 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Наталія Миколаївна про визнання права власності на частку в спільному сумісному майні подружжя. У своїй позовній заяві просила суд: 1) Визнати за [PERSON] право власності на частку в спільному сумісному майні подружжя, яке складається з 1/2 частини квартири номер [ADDRESS] . 2) Визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину спадкового майна - частину квартири номер [ADDRESS] після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Обґрунтовує зустрічну позовну заяву тим, що Договір довічного утримання з [PERSON] був укладений 18.03.1997 року, та у відповідності до статті 227 Цивільного Кодексу України в редакції, що діяла на той час, підлягав реєстрації в Київському міському бюро технічної інвентаризації. Проте, Спадкодавець здійснив реєстрацію цього договору лише 27.05.2005 року в той час коли Відповідач проживали однією сім?єю разом з Спадкодавцем, за її згоди та в інтересах сім?ї. Таким чином, Спадкодавець набув право власності на квартиру [ADDRESS] під час спільного проживання з Відповідачем однією сім?єю без реєстрації шлюбу, і тому вказане майно є їх спільною сумісною власністю. Отже, після померлого [PERSON] - Спадкодавця відкрилась спадщина саме на 1/2 частини квартири номер [ADDRESS] , тобто саме 1/2 частини підлягає розподілу між сторонами в порядку спадкування. Також 17 жовтня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого представник відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог. 06 листопада 2023 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив. 17 листопада 2023 року на адресу суду надійшла копія спадкової справи №5/2020 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 30 листопада 2023 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Ухвалою суду від 30 листопада 2023 року було відмовлено у відкритті провадження за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Наталія Миколаївна про визнання права власності на частку в спільному сумісному майні подружжя. Протокольною ухвалою суду від 23 травня 2024 року було вирішено повернутися до стадії підготовчого провадження у справі. Протокольною ухвалою суду від 04 червня 2024 року було вирішено прийняти до спільного провадження зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Наталія Миколаївна про визнання права власності на частку в спільному сумісному майні подружжя. 20 червня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. Протокольною ухвалою суду від 14 листопада 2024 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги первісної позовної заяви підтримали у повному обсязі, щодо задоволення вимог зустрічної позовної заяви заперечували. Відповідачка зі своїм представником у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні первісної позовної заяви, та просила задовольнити зустрічну повному заяву у повному обсязі. Третя особа у судове засідання не прибула, подала клопотання про розгляд справи без її участі. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчого судового засідання. Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, 2003 року, законами України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право», іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права, крім того, у судовій практиці застосовується постанова Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та іншими нормативно-правовими актами. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Позивач по справі є рідним сином померлому [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05.03.2013 року. [INFO] у віці 68 років [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 12.06.2020 року. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу В.В. Бабенко на підставі поданої Позивачем Заяви від 17.06.2020 року №26, заводить спадкову справу після майна померлого за № 5/2020, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 60596871 від 17.06.2020 року. До спадкової маси, серед іншого, увійшла квартира [ADDRESS] . Спадкоємцем майна померлого за законом є Позивач по справі (син) та Відповідач (дружина). 17 червня 2020 року Позивач по справі звертається до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу В.В. Бабенко з Заявою про прийняття спадщини після смерті батька - [PERSON] . 14 липня 2022 року між [PERSON] та ПНКМНО Н.М . Халявкою був укладений договір про зміщення приватного нотаріуса В.В. Бабенко, затверджений наказом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 492 від 19.07.2022 року, у зв?язку із чим Спадкова справа № 5/2020 після майна померлого [INFO] [PERSON] знаходиться у ПНКМНО Н.М. Халявки. Щодо підстав обставин набуття Спадкодавцем права власності на майно судом встановлено наступне. 18 березня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір довічного утримання, згідно якого [PERSON] передає у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . За умовами п. 3 Договору довічного утримання [PERSON] зобов?язався довічно утримувати [PERSON] , надаючи їй комплекс послуг згідно щомісячних замовлень та зберігаючи їй право пожиттєвого безкоштовного проживання у квартирі. Згідно Інформаційної довідки від 14.08.2020 року КВ-2020 №22068, що видала КПКМР «КМБТІ» на запит ПНКМНО В.В. Бабенко , квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі Договору довічного утримання, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27.01.2022 року по справі № 761/18708/21 за Відповідачем було визнано право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - [PERSON] . Рішення набрало законної сили. 29 червня 2023 року Позивач звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Н.М.Халявки з Заявою № 7 про видачу Свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Постановою ПНКМНО Н.М . Халявки від 29.06.2023 року за вих. № 15/02-31 Позивачу було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки, (далі мовою оригіналу): «Гр. [PERSON] не було подано документів, що підтверджують право власності [PERSON] на 1/2 частки квартири, що знаходиться [ADDRESS] . 26 грудня 2022 року Позивач звернувся до ПНКМНО Н.М. Халявки з Заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , що зокрема підтверджується Листом ПНКМНО Н.М. Халявки від 26.12.2022 року № 56/02- 14. Зважаючи на відсутність у Позивача оригіналів правовстановлюючих документів, ПНКМНО Н.М .Халявка 26.12.2022 року направила Відповідачу Лист під назвою «Повідомлення про надання оригіналів документів». Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. У відповідності до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строку у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Положення ч. 1 3,5 ст. 1268 ЦК України вказують, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Згідно положень ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Частиною 1 ст. 1298 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцем після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. П.п.4.14 п.4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованої в Міністерстві гостиції України 22 лютого 2012 року №282/20595 визначає, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад успадкованого майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовують документи, які підтверджують вказані факти. Також вказаний Порядок передбачає, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. З вищевикладеного судом вбачається, що здійснивши передбачені чинним законодавством дії, 29 червня 2023 року Позивачу Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Н.М. Халявкою було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частки квартири [ADDRESS] шляхом винесення Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вих№15/02-31 на тій підставі, що Позивачем не надано нотаріусу документів, які б підтвердили право власності спадкодавця на 1/2 частку квартири. Досліджуючи матеріали справи та надаючи оцінки доводами обох сторін, суд вважає за необхідне звернути увагу на обставинах набуття спадкодавцем права власності на спадкове майно, що є предметом даного позову. Так, 18 березня 1997 року [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі Договору довічного утримання за реєстровим номером 2-1311, що був укладений з [PERSON] . Згідно зі ст.425 ЦК (в редакції чинній станом на час укладення Договору) за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужував), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або його частину, взамін чого набувач зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду та необхідної допомоги. Договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (стаття 427 цього Кодексу). За умовами п.1 Договору довічного утримання, гр. [PERSON] передає у власність гр. [PERSON] квартиру номер [ADDRESS] . В договорі довічного утримання повинна бути зазначена оцінка відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також види матеріального забезпечення, що надаються набувачем майна відчужувателі, та їх грошова оцінка, яка визначається за згодою сторін (ст.426 ЦК УРСР). Згідно умов п.3 Договору довічного утримання [PERSON] зобов`язався довічно утримувати [PERSON] , надаючи їй комплекс послуг згідно щомісячних замовлень, та зберігаючи їй право по життєвого безкоштовного проживання у вказаній квартирі. Вартість матеріального забезпечення сторони визначили у розмірі 150,00 в місяць. У відповідності до ч.ч.1,2 ст. 12 Закону України «Про власність (в редакції, чинній станом на час укладання договору та реєстрації договору в БТІ)» праця громадян є основою створення і примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. При цьому, укладений спадкодавцем Договір довічного утримання був зареєстрований державним нотаріусом в реєстрі 18.03.1997 року за № 2-1311. 27 вересня 2005 року Спадкодавець зареєстрував Договір довічного утримання в реєстровій книзі КПКМР «КМБТІ», що підтверджується зокрема Інформаційною довідкою з БТІ, яка була надана на запит ПІНКМНО В.В. Бабенко. У відповідності до ст.328 ЦК України (в редакції чинній станом на дату реєстрації договору в БТІ) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції чинній станом на час реєстрації Договору довічного утримання в БТІ) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Тобто, виникнення права власності на квартиру у набувача за договором довічного утримання з жодною іншою обставиною, крім укладення договору, не пов`язано. Момент укладення договору є часом, з якого право власності переходить від відчужувача до набувача і відчужував набуває права на утримання, а набувач - обов`язку по наданню утримання відчужувану. Тому обставини факту передачі квартири відчужувачем, реєстрації такого договору в БТІ набувачем, не перебувають у правовому зв`язку з виникненням у набувача права власності, оскільки це не передбачено законом. Як вбачається з Інформаційної довідки КВ-2020 №22068 від 14.08.2020 року, що надана КПКМР «КМБТІ» на запит ПНКМННО В.В. Бабенко , квартира [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстрована за [PERSON] на підставі Договору довічного утримання, посвідченого КДНК № 3 від 18.03.1997 року № 2-1311 та зареєстрованого в Бюро 27.09.2005 року за реєстровим № 6736. Тобто, цією довідкою також не підтверджується факт набуття [PERSON] права власності на квартиру 27.09.2005 року (в момент реєстрації договору в БТІ). Таким чином вбачається, що майно належало спадкодавцю на праві особистої приватної власності. Додатковим підтвердженням того, що квартира [ADDRESS] належала спадкодавцеві з 18.03.1997 року на праві особистої приватної власності є наступні докази. 21 квітня 2021 року Відповідач по справі як спадкоємець звернулась до ПНКМНО В.В . Бабенко з Заявою про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя квартири [ADDRESS] . 21.04.2021 року ПНКМНО В.В. Бабенко видала Постанову за вих.№116/02-31 про відмову вчиненні нотаріальних дій. Підставою до відмови у видачі Свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, а саме на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , на тій підставі, що (далі мовою оригіналу): «...на підставі наданих документів, відсутності будь-яких додаткових угод та/або інших документів, які б підтверджували факт надання матеріального забезпечення та його розмір, в залежності від коефіцієнту індексації доходів населення та відомостей про суми матеріального забезпечення, які надавались померлим Відчужувачу за Договором, в період перебування в зареєстрованому шлюбі з. [PERSON] , зробити безспірний висновок щодо розміру частки в спільному майні подружжя з квартири [ADDRESS] не вбачається можливим». Суд зауважує, що у відповідності до п.п.4.21 п.4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках коли із документа, що посвідчує право власності вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати чи є у спадкодавця той з подружжя, який ого пережив і який має право на 1/2 частину у спільному майні подружжя. Тобто, виходячи із Постанови нотаріуса, остання відмовила Позивачу у видачі Свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, оскільки Позивачем на момент подання Заяви нотаріусу не було надано доказів спільної участі у виконанні умов договору довічного утримання, не надано доказів надання зі сторони померлого розміру матеріального утримування відчужувачу. Водночас, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27.01.2022 року по справі № 761/18708/21 хоч і встановлено факт спільного сумісного проживання Відповідача та [PERSON] з 01.01.2004 року, проте за Відповідачем було визнано право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка. До такого висновку суд першої інстанції дійшов з тих підстав, що: «Оскільки до складу спадщини після смерті [PERSON] входить квартира [ADDRESS] , яка належала йому за договором довічного утримання, який припинився зі смертю відчуджувача [PERSON] , беручи до уваги наявність ще одного спадкоємця [PERSON] - відповідача [PERSON] , є підстави для визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 46.8 кв.м., житловою - 29.1 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - [PERSON] , що помер [INFO] .» Тобто, вказаним рішенням, яке набрало законної сили та яке має преюдиційне значення в силу положень ч.4 ст.82 ЦІК України, підтверджено дві обставини: 1) право особистої приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; 2) право кожного із спадкоємців на 1/2 частки квартири [ADDRESS] . При цьому, згідно ч. 1 ст.24 Кодексу про шлюб і сім`ю, в реакції чинній на момент укладення Договору довічного утримання, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до ст.328 К України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ст.41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Зокрема однією із підстав набуття права власності, є спадкування Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначає, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як роз`яснено у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст.392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред?явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). Таким чином, враховуючи ту обставину, що Позивач є спадкоємцем за законом після смерті батька - [PERSON] , останній вчасно звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але 29 червня 2023 року отримав Постанову про відмову у видачі Свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частки квартири [ADDRESS] у зв?язку із не поданням документів, які б підтверджували право власності Спадкодавця на майно, оскільки квартира [ADDRESS] належала Спадкодавцю на праві особистої приватної власності. За таких підстав первісний позов є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Щодо позовних вимог зустрічної позовної заяви судом було зауважено, що за укладеним 18.03.1997 року договором довічного утримання, у Спадкодавця після 01.01.2004 року збереглось набуте 18.03.1997 року право власності на квартиру [ADDRESS] . При цьому, дія ЦК України в часі не поширюється на процес набуття права власності, що чітко випливає зі ст.5 ЦК України, оскільки всі права, набуті до 01.01.2004 року зберігаються за особами. Таким чином з матеріалів справи слідує, що [PERSON] набув право приватної власності на квартиру [ADDRESS] в момент посвідчення та державної реєстрації Договору довічного утримання, а саме 18 березня 1997 року За таких обставин, враховуючи, що позивачем за зустрінимо позовом належних та допустимих доказів, на підтвердження своїх доводів не надано, доводи відповідача на свій захист позивачем не спростовані, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо судових витрат суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 7 312 гривень 00 копійок стягнути з відповідача на користь позивача. Оскільки в задоволенні позовних вимог зустрічного позову було відмовлено, понесені [PERSON] судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі ст. 1216, 1217, 1218, 1220, 1228, 1262, 1268 ЦК України, а також Закону України «Про нотаріат», з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування», Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,

Outcome: approved