Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

У вересні 2024 року [PERSON] , [PERSON] звернулись в суд з позовом до Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області про визнання права власності в рівних частках за набувальною власністю на квартиру [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що 22 серпня 1986 року вказану квартиру було надано їхньому відповідно чоловікові та батькові [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області за №124 від 15 серпня 1986 року. До складу його сім`ї входили: дружина [PERSON] , дочка [PERSON] та дочка [PERSON] . Остання вийшла заміж і виїхала з даного помешкання. [PERSON] помер [INFO] , в оформлені спадкових прав на дану нерухомість нотаріусом відмовлено через відсутність правовстановлюючого документа. Даний будинок перебував на балансі відокремленого підрозділу Жмеринське будівельно-монтажне експлуатаційне управління №3 і передбачався для проживання працівників залізниці, куди в подальшому [PERSON] звертався для приватизації квартири. 04 грудня 2013 року він отримав відповідь про те, що чотирьохквартирний будинок був списаний з балансу у вересні 2002 року та переданий на баланс мешканців згідно поданих заяв. Після чого [PERSON] з питання приватизації квартири звертався і до Старокостянтинівської міської ради, де йому також відмовили, оскільки вона не належить до комунальної власності територіальної громади міста Старокостянтинова і не перебуває на балансі Старокостянтинівської житлово-експлуатаційної контори. Оскільки вони понад 10 років, не знаючи хто є дійсним власником квартири, здійснювали добросовісне, відкрите, безперервне та безтитульне володіння квартирою, сплачують комунальні послуги, проводять ремонт житла, тому просять визнати за ними право власності на квартиру в рівних частках за набувальною давністю. Сторона позивачів в судовому засіданні підтримала позовні вимоги за обставин на їх обґрунтування. Представник відповідача подав до суду заяву, якою не заперечив проти задоволення позову, просив розглянути справу без його участі. Заслухавши учасників справи, показання свідків та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновків про наступне. Судом встановлено, що згідно витягу з рішення №124 засідання виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 15 серпня 1986 року було постановлено виписати ордер на 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , склад сім`ї 4 чоловіка: [PERSON] дружина; [PERSON] дочка; [PERSON] дочка. 22 серпня 1986 року Старокостянтинівською міською радою Хмельницького області був виписаний ордер на ім`я [PERSON] зі складом сім`ї 4 чоловіка на вищевказану квартиру. Як вбачається з даних технічного паспорту на заявлену квартиру, виготовленого Старокостянтинівським бюро технічної інвентаризації, оцінки та реєстрації Хмельницької області 01 серпня 2011 року, жилі та підсобні приміщення квартири розміщені на першому поверсі одноповерхового будинку і являють собою окрему (загальну) квартиру загальною площею 80,5 кв.м.. в тому числі житловою 37,5 кв.м. та складається з трьох житлових кімнат, кухні, санвузла, коридору, веранди та двох хлівів. Листом від 04 грудня 2013 року за №3-7-1498 Жмеринське будівельно-монтажне експлуатаційне управління №3 повідомило [PERSON] , що чотирьохквартирний будинок по [ADDRESS] був списаний з балансу підприємства у вересні 2002 року та переданий на баланс мешканців згідно поданих заяв. Листом від 23 травня 2014 року за №01-03-01/с-295/2024 виконавчий комітет Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області повідомив [PERSON] про відсутність юридичних повноважень (законних підстав) для прийняття рішення про приватизацію квартири, оскільки вона не належить до комунальної власності територіальної громади міста Старокостянтинова Хмельницької області і не перебуває на балансі Старокостянтинівської житлово-експлуатаційної контори. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Старокостянтинівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Згідно довідки комунального підприємства «Старокостянтинівське міське бюро технічної інвентаризації» за №1371 від 31 січня 2024 року право власності на дану квартиру не зареєстровано. Державний нотаріус Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Хмельницької області Заворотна Т.В. листом від 19 березня 2024 року за №395/02-14 відмовила [PERSON] в оформлені спадкових прав на зазначену квартиру через відсутність правовстановлюючого документа. У відповідності до витягу №1572/03-38/2024, виданого відділом з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області 08 липня 2024 року, за адресою: [ADDRESS] [PERSON] зареєстрована з 22 серпня 1986 року, [PERSON] з 26 квітня 2005 року. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами позивачів, підтвердили постійне проживання останніх (понад 10 років) в житловому будинку, який був наданий для проживання працівникам залізниці, до того ж вказали, що приватизували кожний свою квартиру ще в 2002 році. Згідно\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилом\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, роз`яснено, що суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина 2\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2\~статті 344 ЦК). Згідно з положеннями частин 1 та 4\~статті 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до частини 2\~статті 344 ЦК України\~особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем ( правонаступником) вона є. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1\~статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини 1\~статті 344 ЦК України\~добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. У цій справі установлено, що заявлена квартира отримана [PERSON] , як працівником залізниці, складом сім`ї на 4 чоловіка на підставі ордеру від 22 серпня 1986 року, виданого Старокостянтинівською міською радою Хмельницького області на підставі рішення виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області за №124 від 15 серпня 1986 року, тобто позивачі на відповідній правовій підставі отримали право на вселення у квартиру. Оскільки позивачі в розумінні\~статті 344 ЦК України\~не є особами, які можуть уважатися такими, що добросовісно заволоділи чужим майном та відкрито, безперервно володіли цим нерухомим майном, до правовідносин сторін правові норми щодо набуття права власності за набувальною давністю застосуванню не підлягають. Відповідно до частини 1\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. У постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі у справі №132/3566/17 зазначено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №304/284/18 вказала, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга\~статті 51 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц дійшла висновку про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Представник позивачів вказав, що діяльність Жмеринського будівельно-монтажного експлуатаційного управління №3 припинена, однак є правонаступник. До того ж ордер на право на вселення стосувався і [PERSON] . Даних осіб не було залучено до участі у справі. Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на вказане майно за набувальною давністю в якості належного відповідача у справі зазначено Старокостянтинівську міську раду Хмельницької області. При цьому судом встановлено і це не заперечується сторонами, що заявлена квартира не належить до комунальної власності територіальної громади міста, тому визнання представником відповідача позову не приймається судом. Враховуючи вищезазначене в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed