Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

26.08.2024 до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області надійшла вказана позовна заява, а.с. 1-3. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 06.12.2002 та рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.06.2007, справа № 2-2412/07, вона - [PERSON] , є власником нежитлового приміщення загальною площею 118.5 кв.м. на [ADDRESS] . Вказане приміщення було облаштоване під кафе-бар, який у продовж декількох років безперебійно працював, та вона його використовувала з метою отримання доходу, який був єдиним її джерелом повсякденних витрат. На підставі договору позички вбудованого нежитлового приміщення, що укладений 15.04.2022 між нею, [PERSON] та [PERSON] , а також на підставі акту прийому-передачі від 15.04.2022, вона передала [PERSON] у користування на один рік (строком до 15.04.2023) вказане вище нежитлового приміщення (разом з ключами від нього), у придатному для використання стані, в якому знаходились меблі, санвузли комп`ютерна, побутова техніка тощо. Дані обставини, зокрема, вбачаються акту прийому-передачі майна від 15.04.2022. Відповідно до пунктів 3.1.1., 3.1.2. договору позички вбудованого нежитлового приміщення від 15.04.2022 відповідач зобов`язався користуватися об`єктом позички особисто та відповідно до його цільового призначення, нести витрати з підтримання об`єкта позички у належному стані. Відповідальність відповідача за порушення умов договору передбачена п. 4 договору позички вбудованого нежитлового приміщення від 15.04.2022 Після завершення дії договору позички вбудованого нежитлового приміщення від 15.04.2022, [PERSON] не повернув їй згадане нежитлове приміщення та ключів від нього. Коли вона увійшла до вказаного нежитлового приміщення, то виявила відсутність меблів, техніки, санвузлів, унітазу і рукомийника, витяжки на кухні, кавоварку в залі, металеві поручні до сходів, на барній стійці відсутні усі накладки. Всього виявлено відсутність у вказаному нежитловому приміщенні належного їй майна на загальну суму 570000,0 грн., що встановлено ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18.09.2023 у справі № 442/6528/23, на підставі якої Дрогобицьким районним відділом поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області внесено відомості до ЄРДР щодо кримінального провадження № 12023141110000816 від 21.09.2023 за ч. 4 ст. 185 КК, та у зв`язку з цим розпочато досудове розслідування. Водночас, заподіяна шкода внаслідок вчинення вказаного злочину є окремо заподіяною їй шкодою, тому не включена у предмет позову за даною заявою. Зазначає, що відповідач, використовуючи нежитлове приміщення в порушення умов договору позички вбудованого нежитлового приміщення від 15.04.2022, тобто використовуючи не за цільовим призначенням, заподів їй збитків на суму 200728,00 грн., що вбачається з висновку експертизи № 12/13 від 27.06.2024,. і зокрема з додатку № 1, із зображень на фототаблицях № 1, № 2, з яких вбачається технічний стан нежитлового приміщення до передачі його в користування відповідачу, і в порівняльному аналізі до технічного стану нежитлового приміщення, що зображене на фототаблицях № 3, № 4, № 5, № 6, № 7, № 8. Дані обставини, також, вбачається із протоколу огляду місця події від 02.10.2023 і фототаблиць, що є додатком до нього. Розмір заподіяної майнової шкоди на суму 200728,00 грн. обґрунтований зведеним кошторисним розрахунком вартості будівництва №1-06/24, відомістю ресурсів та розрахунком загальновиробничих витрат до локального кошторису (додаток №2 до висновку експертизи № 12/13 від 27.06.2024). Зазначає, що діями відповідача їй заподіяно моральну шкоду, яка полягає в душевному стражданні, що виникло внаслідок ігнорування відповідачем її прав на повернення нежитлового приміщення у стані, в якому він його отримав, ігнорування її неодноразових вимог щодо приведення вказаного нежитлового приміщення до належного технічного стану. Також, її моральні страждання полягають у тому, що внаслідок неналежного використання відповідачем нежитлового приміщення, останнє до цього дня не відновлене, і вона не має коштів, щоб його відновити, тому впродовж півтора року позбавлена можливості його використовувати з метою отримання доходу. Раніше, тобто до передачі відповідачу вказаного нежитлового приміщення, вона його використовувала з метою отримання доходу, який був єдиним її джерелом доходу, з якого вона несла повсякденні витрат на життя. З наведених обставин слідує, що внаслідок неналежного використання відповідачем нежитлового приміщення вона зазнала невідворотних втрат, що зокрема визначає глибину її душевних страждань. Заподіяну моральну шкоду я оцінюю в розмірі 20000,00 грн., що на переконання позивачки, є невеликою сатисфакцією втрат, які вона зазнала внаслідок неналежного використання відповідачем нежитлового приміщення загальною площею 118.5 кв.м. по [ADDRESS] . Крім того, нею понесено витрати 14817,00 грн. по складанню висновку експертизи № 12/13 від 27.06.2024, витрати за складання даного позову в розмірі 5500,00 грн. Разом з тим, зазначає, що передбачаються витрати на професійну правничу допомогу по представництву її інтересів в суді у справі за даним позовом про відшкодування заподіяних збитків та моральної шкоди в розмірі орієнтовно 20000,00 грн. Просить позов задоволити, стягнути на її користь заподіяну матеріальну та моральну шкоду, а також понесені нею вищезазначені витрати та витрати по сплаті судового збору в розмірі 4007,28 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.08.2024 зазначена позовна заява передана для розгляду судді Курус Р.І., а.с. 35 28.08.2024 сформовано запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо визначення місця реєстрації відповідача, а.с. 36. Ухвалою судді від 28.08.2024 в зазначеній справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання, яке двічі відкладалось у зв`язку з неявкою учасників справи, а.с. 37-49. Ухвалою від 11.11.2024 закрито підготовче провадження в даній справі, справу призначено до судового розгляду на 28.11.2024, а.с. 51. 21.11.2024 від позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутності та підтримання позову. У випадку неявки в судове засідання просить провести заочний розгляд справи та задоволити її позов, а.с. 55. 28.11.2024 розгляд справи віддалено на 19.12.2024 у зв`язку з неявкою відповідача, а.с. 56. 19.12.2024 учасники справи в судове засідання не з`явились. Як зазначено вище, позивач подала заяву, в якій просить суд проводити розгляд даної справи без участі позивача. Позовні вимоги підтримує. У зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання просять провести заочний розгляд справи та задоволити позов. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, хоча поштова кореспонденція скеровувалась відповідачу за зареєстрованим місцем проживання, однак поверталась до суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання", а.с. 39-40, 42-45, 49, 53-54. Пунктом 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України визначено, що судова повістка фізичній особі направляється за адресою її місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Так, частиною восьмою цієї статті передбачено, що днем вручення судової повістки є, зокрема: день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б). Відповідно до частини 4 статті 12 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю фізичну особу. Також судом враховані положення Правил надання послуг поштового зв`язку, визначені постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 року (далі Правила). Так, порядок доставки поштових відправлень, поштових переказів, повідомлень про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичних друкованих видань юридичним особам узгоджується оператором поштового зв`язку разом з юридичною особою. Для отримання поштових відправлень юридична особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України "Про поштовий зв`язок", цих правил (пункт 94 правил). Відтак, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням покладається саме на фізичну особу. Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 923/1432/15. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] повідомлявся належним чином про дату, час та місце проведення судових засідань шляхом скерування поштової кореспонденції на адресу її зареєстрованого місця проживання. Крім того, задля забезпечення принципу відкритості інформації щодо справи та отримання відповідачем надісланої судом поштової кореспонденції, у відповідності до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України було повідомлено відповідача про дату, час, місце та порядок розгляду даної справи шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті "Судової влади України", а.с. 58. Разом з тим, намагання секретаря судового засідання повідомити відповідача про дату, час та місце розгляду зазначеної справи за номером телефону, зазначеним у позовній заяві, виявились безрезультатними, телефон виключений, а.с. 59. Відтак, суд доходить висновку про належне вжиття всіх заходів щодо повідомлення, зокрема, відповідача, про розгляд даної справи та вважає його належним чином повідомленим про дату, час, місце та порядок судового розгляду зазначеної справи. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у її відсутності, ухваливши про заочний розгляд справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Матеріалами справи встановлено, що згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 06.12.2002 та рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.06.2007, справа № 2-2412/07, [PERSON] , є власником нежитлового приміщення загальною площею 118.5 кв.м. на [ADDRESS] , а.с 5-6. Як зазначає позивач, і вказане не спростоване відповідачем, вказане приміщення було облаштоване під кафе-бар, який позивач використовувала з метою отримання доходу, що був єдиним її джерелом повсякденних витрат. На підставі договору позички вбудованого нежитлового приміщення, що укладений 15.04.2022 між [PERSON] та [PERSON] , а також на підставі акту прийому-передачі від 15.04.2022, [PERSON] передала [PERSON] у користування на один рік (строком до 15.04.2023) вказане вище нежитлового приміщення (разом з ключами від нього), у придатному для використання стані, опис технічного стану добрий. Відповідно до пунктів 3.1.1., 3.1.2. договору позички вбудованого нежитлового приміщення від 15.04.2022 відповідач зобов`язався користуватися об`єктом позички особисто та відповідно до його цільового призначення, нести витрати з підтримання об`єкта позички у належному стані. Відповідальність відповідача за порушення умов договору передбачена п. 4 договору позички вбудованого нежитлового приміщення від 15.04.2022, а.с. 7-8. Як зазначає позивач, після завершення дії договору позички вбудованого нежитлового приміщення від 15.04.2022, [PERSON] не повернув їй згадане нежитлове приміщення та ключів від нього. Як вбачається з висновку експерта № 12/13 від 27.06.2024, складеного судовим експертом Дідовським Ю, який обґрунтований зведеним кошторисним розрахунком вартості будівництва №1-06/24, відомістю ресурсів та розрахунком загальновиробничих витрат до локального кошторису (додаток №2 до висновку експертизи № 12/13 від 27.06.2024), вартість відновлювальних ремонтно-будівельних робіт нежитлового приміщення [ADDRESS] за наданими матеріалами становить 200728,00 грн. При цьому, експертом зазначено про те, що під час проведення огляду в нежитловому приміщенні на [ADDRESS] ремонтно-будівельні роботи не завершені, так в приміщенні "9" на поверсі "антресоль" на віконних відкосах є видимі місця шпаклівки без кінцевого пофарбування, (див. фототабл. №3, додаток №1), відсутній плінтус в нижній частині на примиканні стіна-підлога, на стінах частково відсутнє кінцеве фарбування "накатом" (див. фототабл. №3-№5, додаток №1). На першому поверсі в приміщенні "1" на частині дерев`яних панелей є видимі плями світлого кольору, забруднення, потертості, пліснява, (див. фото таблиця №6, додаток №1). На частині дерев`яної стелі є видимі плями світлого кольору, забруднення, потертості, пліснява, (див. фототабл.№6, додаток №1). На частині стін першого поверху приміщення "1" відсутнє кінцеве фарбування "накатом" (див. фототабл. №6; №7, додаток №1). В приміщенні туалету не встановлені унітаз та умивальник, на частині стіни нанесено фарбування "накатом" (див. фототабл. №7; №8, додаток №1). В приміщенні кухні "5" на частині стелі встановлена вагонка площею до 4 кв.м. (див. фототабл. №8, додаток №1). В приміщеннях "1" та "9" та в приміщенні кухні "5" не встановлені виключателі, розетки, (див. фототабл. №8, додаток №1). В приміщеннях "1" та "9" підлога в забрудненому стані (див. фототабл. №3-№7, додаток №1). На частині стін приміщень "1" та "9" влаштовані шпалери, а на частині стін пофарбування з накатом (див. фототабл. №3-№7, додаток №1), (див. табл.№1-№3, додаток №3). Висота першого поверху перемінна 3.78м.:2,2м., висота поверху "антресоль" 2,25м Враховуючи дефекти по стінах, стелі, дерев`яних панелях, відсутності виключателів, розеток, унітазів, умивальника, частини вагонки на стелі, забрудненості підлоги нежитлове приміщення на [ADDRESS] не придатне до нормальної експлуатації, а.с. 21-29. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] , суд виходить з того, що відповідно до ч. 3 ст. 11, ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Згідно з наведеним у ст. 509 ЦК України визначенням, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника щодо кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати від боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу ч. 2 та ч. 3 ст. 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо. Відповідно до вимог ст. 525-526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань наведені в ст. 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди. Як наголошує ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 Постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тож якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України з відшкодування шкоди, то саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року (справа № 761/6144/15-ц, провадження № 61-18064св18). Судом встановлено та вказана обставина не спростована відповідачем, що позивачка надала в позичку згідно з договором від 15.04.2022 відповідачу нежитлове приміщення на [ADDRESS] в доброму технічному стані та у стані, придатному для використання, а відповідач зобов`язувався дотримуватись умов зазначеного договору від 15.04.2022 шляхом використання приміщення відповідно до його цільового призначення, повідомити позичкодавця про стан об`єкта позички у момент його передання. У разі невиконання цього обов`язку буде вважатись, що об`єкт позички переданий користувачу у належності стані (договір позички, а.с. 7). З врахуванням наведених умов договору, факт передання позивачкою відповідачу приміщення у належному стані презюмується. Разом з тим, відповідач свого обов`язку, передбаченого п. 3.1.1 договору від 15.04.2022 не виконав, знищив об`єкт позички, заподіявши позивачу матеріальну шкоду на суму 200728,00 грн, визначену висновком судового експерта № 12/13 від 27.06.2024. Таким чином, позов у частині відшкодування матеріальної шкоди, підлягає задоволенню у повному обсязі. Що стосується вимоги позивачки про відшкодування на її користь моральної шкоди в сумі 2000 грн., суд виходить з того, що згідно зі ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В абзаці другому пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 року у справі № 686/13212/19. Суд погоджується з доводами позивачки в частині, що через неправомірні дії відповідача їй заподіяно моральну шкоду, яка полягає в душевному стражданні, що виникло внаслідок ігнорування відповідачем її прав на повернення нежитлового приміщення у стані, в якому він його отримав, ігнорування її неодноразових вимог щодо приведення вказаного нежитлового приміщення до належного технічного стану. Також, її моральні страждання полягають у тому, що внаслідок неналежного використання відповідачем нежитлового приміщення, останнє до цього дня не відновлене, і вона не має коштів, щоб його відновити, тому тривалий час позбавлена можливості його використовувати з метою отримання доходу, який був єдиним її джерелом доходу. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує характер, обсяг та глибину спричинених душевних страждань, а також виходячи із засад розумності і справедливості. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, беручи до уваги знищення відповідачем майна позивачки, що призвело до позбавлення її звичного ритму життя, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд визначає розмір компенсації моральної шкоди в сумі 20000,00 грн. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено, а тому на підставі вимог ст. 141 ЦПК України на користь позивачки підлягає до стягнення понесені нею та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 4007,30 грн. за подання позовної заяви, 14817,00 грн. витрат за оплату вартості проведеної експертизи. Крім цього, відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Позивачем на підтвердження витрат на правничу допомогу подано договір №1608 від 16.08.2024, акт прийому-передачі наданої правничої допомоги від 23.08.2024 та квитанцію до прибуткового касового ордера №68 від 16.08.2024 на суму 5500 грн. За таких обставин, на користь позивачки з відповідача підлягає до стягнення 5500,00 грн. витрат на правничу допомогу. Разом з тим, частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. В позовній заяві позивач зазначила, що нею планується понести витрати на професійну правничу допомогу 20000,00 грн. Разом з тим, відповідних заяв в розумінні ч. 8 ст.141 ЦПК України, інших клопотань про стягнення витрат на правову допомогу в цій частині, доказів на підтвердження понесеного розміру таких витрат позивачем станом на час розгляду справи до суду не подано, а тому підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у заявленому позивачем розмірі 20000 грн., судом не встановлено. Таким чином стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 24324,28 грн. понесених судових витрат (14817,00 грн. витрати за складання висновку експертизи + 5500,00 грн. витрат на правничу допомогу + 4007,28 грн. витрат по сплаті судового збору = 34324,28 грн.). Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved