Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

В березні 2023 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути солідарно з відповідачів суму у розмірі 5\~696 048,00 грн. у рахунок погашення боргу за розпискою від 14.04.2019 року та судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 14.04.2019 року [PERSON] дав у борг [PERSON] суму у розмірі 546 00,00 грн., що еквівалентна 20\~000 доларів США, про що свідчить письмова розписка. Відповідач зобов`язався повернути позивачу вказані кошти до 14.04.2021 року та погодився виплачувати пеню в розмірі 1 відсотка від суми займу за кожний день прострочення. Вказана розписка складена в присутності жінки відповідача [PERSON] та [PERSON] . Однак до 14.04.2021 року відповідач борг не повернув, чим порушив умови виконання взятих на себе зобов`язань. Оскільки договір, був укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї , за згодою другого з подружжя, позивач вважає що даний борг за договором позики повинен бути стягнутий солідарно з подружжя. У зв`язку з неповерненням позики відповідачами, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Не погодившись\~з позовними\~вимогами представником\~відповідачів надано\~до суду\~відзив на\~позовну заяву,\~відповідно до\~якого зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що [PERSON] отримав у борг спірні кошти не 14.04.2019 року, а 2020 року, про що зазначено в самій розписці «исправленному верить». [PERSON] , дружина [PERSON] згоди на отримання спірних коштів у борг не надавала. Підпис в розписці не її, а виконаний іншою особою, шляхом наслідування підпису [PERSON] , що може бути підтверджено в рамках судової почеркознавчої експертизи. Борг по розписці було повернуто гр. [PERSON] 01.03.2021р., фактично «бартерно», коли йому було дозволено стати одним з учасників ТОВ «Фруктовий край», з часткою в статутному капіталі товариства 16%, що підтверджується протоколом № 01/03-2021 загальних зборів учасників ТОВ «Фруктовий край»; протоколом № 03/03-2021 загальних зборів учасників ТОВ «Фруктовий край»; Статутом ТОВ «Фруктовий край» та показаннями свідків: учасників ТОВ «Фруктовий край» - [PERSON] , [PERSON] та головного бухгалтера ТОВ «Фруктовий край» - Косенко Марії Іванівни. Передували даному факту наступні обставини: [PERSON] та [PERSON] станом на момент написання розписки були основними учасниками ТОВ «ФРУКТОВИЙ КРАЙ» (код 39265980). Окрім них, учасниками товариства були гр. [PERSON] та [PERSON] . Для розвитку підприємства, останнє постійно потребувало фінансових надходжень, через що, Відповідач-1 та Третя особа, неодноразово, періодично брали в борг на короткий час кошти у Позивача, а після збору і реалізації врожаю фруктів, повертали кошти. Так, 28.02.2019р. Позивач надав Третій особі по справі 20000 доларів США у позику. Свідок [PERSON] 14.04.2020р. Позивач надав Відповідачу-1 по справі 20000 доларів США у позику. Свідок [PERSON] 06.02.2020р. Позивач надав Третій особі по справі 40000 доларів США у позику. Свідок [PERSON] 16.07.2020р. Позивач надав Відповідачу-1 10000 доларів США у позику. Свідок [PERSON] . Таким чином, загальна сума боргу Відповідача-1 та Третьої особи по чотирьом розпискам перед Позивачем по справі склала 90000 (дев`яносто тисяч) доларів США. Позивачу було запропоновано увійти до складу учасників ТОВ «Фруктовий Край», з дисконтом, у визначенні частки у статутному капіталі товариства, замість реальної, яка відповідала би сумі загальної заборгованості по чотирьом розпискам 90000 доларів США, Позивачу було надано можливість отримати контроль над 16% статутного капіталу товариства, що було більше за суму боргу. Згідно висновку про ринкову вартість частки 100% у статутному капіталі (корпоративні права) ТОВ ФРУКТОВИЙ КРАЙ (код 39265980), суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] , сертифікат № 483/2022 від 04.10.2022 р., діючий на підставі договору від 13.04.2023 р., на проведення незалежної оцінки і видачі висновку про вартість об`єкта оцінки, ринкова вартість частки 100% у статутному капіталі (корпоративні права) ТОВ ФРУКТОВИЙ КРАЙ (код 39265980), станом на 01.03.2021р. складає: 22100400 гривень (двадцять два мільйона сто тисяч чотириста гривень) без урахування ПДВ. Отже. Ринкова вартість 16% частки складає: 22100400х16/100 = 3536064грн, що складає за курсум НБУ на 01.03.2021р. 126533,84 долари США. В день підписання у нотаріуса протоколу та інших документів пов`язаних з введенням до складу учасників ТОВ, нового учасника, Позивач, в присутності нотаріуса, інших учасників ТОВ та головного бухгалтера товариства, повідомив, що оригінали чотирьох розписок він з собою не взяв, нема про що турбуватися, всі фінансові питання щодо боргів по розпискам учасники вирішили шляхом фактичного взаємозаліку корпоративними правами. Після цього товариство вже працювало у складі 5 учасників. На підтвердження факту повного погашення боргу, свідчить і здоровий глузд Відповідача-1 та Третьої особи по справі та елементарна математика. Так, за неповернення коштів згідно розписки передбачена неустойка у вигляді 365% річних, тобто сума боргу за рік повинна була збільшитись у 3,65 рази. З позовної заяви вбачається, що Позивач намагається стягнути пеню за період з 15.04.2021 року по 28.02.2023 року. Тобто річний строк звернення до суду з позовом в частині стягнення пені закінчився, 14.04.2022 року. В силу ч.3 ст. 267 ЦК України, Відповідачі заявляють про застосування позовної давності до вищезазначених взаємовідносин між сторонами. Застосування до відповідачів штрафної санкції у вигляді пені 1 % за кожний день прострочення, протирічить вимогам санкцій до інших учасників цивільних правовідносин, зокрема СПД, споживачів за договорами про споживче кредитування тощо. Представником позивача подано до суду відповідь на відзив відповідачів, відповідно до якої просив позовні вимоги позивача задовольнити. Зазначив, що з відзиву відповідачів, вбачається, що [PERSON] визнає факт отримання грошей від позивача. Позивач стверджує, що підпис у розписці належить сторонній людині, а не його дружині. Крім того, з відзиву вбачається, що відповідачі та третя особа за усіма розписками, в тому числі від 16.07.2020 року, борг на загальну суму 90 000 доларів США, повернули, фактом вступу позивача у якості співучасника ТОВ «Фруктовий рай». Вказує, що позивач 16% статутного капіталу ТОВ «Фруктовий рай» отримав не за рахунок «Бартеру» (мова оригіналу з відзиву), а за рахунок внесення в товариство особистих грошей на суму близько 108 000 доларів США. Також, представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути проценти від суми займу за кожен день прострочки за період з 28.02.2023 року до дня винесення судом рішення. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги просив задовольнити, посилаючись на обставини вказані у позові. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, по наступним підставам. В судовому засіданні встановлено, що 14 квітня 2020 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] суму в розмірі 546\~000,00 грн., що еквівалентно 20\~000 доларів США та зобов`язався повернути [PERSON] суму займу еквіваленту 20\~000 доларів США в строк до 14.04.2021 року. У разі неповернення взятого на себе зобов`язання по поверненню суму позики зобов`язується виплачувати пеню в розмірі 1% від суми позики за кожний день прострочки. Таким чином, між сторонами 14 квітня 2020 року був укладений саме договір позики грошей. Згідно з положеннями статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України). Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263ЦК України). Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (див. постанову Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі № 361/8807/18 (провадження № 61-2332св22)). У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку». Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики від 14 квітня 2020 року, згідно якого позикодавець передав, а позичальник отримав кошти в розмірі 546 000 грн., що на день укладання договору за офіційним курсом НБУ еквівалентно 20 000 доларів США., в строк до 14.04.2021 року (том 1, а.с. 162). Згідно договору позики передбачено, що позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі 1 % від загальної суми, за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання. Грошові кошти отримано в присутності свідка [PERSON] . На теперішний час відповідач [PERSON] не виконав умови Договору, добровільно кошти не повернув. Позивачем на підтвердження факту передачі грошових коштів відповідачу наданий оригінал розписки від 14 квітня 2024 року. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно отримав від позивача грошові кошти у сумі 546 000 грн. у борг 14.04.2020 року та зобов`язався їх повернути до 14.04.2021 року, проте у порушення взятих на себе зобов`язань та зазначених норм закону відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. Позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення вказаного розміру заборгованості солідарно з відповідачів. Судом встановлено, що відповідачі з 11 вересня 1998 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження, видане відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська від 11 вересня 1998 року, актовий запис № 643 (том 1, а.с.12). Отже, на момент укладення договору позики від 11 вересня 1998 року відповідачі перебували в зареєстрованому шлюбі. У зв`язку з запереченням відповідачки [PERSON] факту підписання розписки та надання згоди на отримання боргу, за її клопотанням судом була призначена судова почеркознавча експертиза. Згідно висновку експерта № СЕ-19/104-23/36462-ПЧ від 29.12.2023 року за результатами проведення почеркознавчої експертизи, зазначено, що рукописний запис « [PERSON] » у графі «Ф.И.О. супруги/супруга» у «Расписке о получении суммы займа» від 14.04.2019 року виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] у графі «(подпись супруги/супруга)» у «Расписке о получении сумы займа» від 14.04.2019 року виконаний не [PERSON] , а іншою особою (том 1, а.с. 232-235). Таким чином, судом встановлено, що договір позики від 14.04.2020 року [PERSON] не підписувала та відповідно не надавала згоду на отримання боргу в інтересах сім`ї. Враховуючи зазначене, підстави для солідарного обов`язку з повернення грошових коштів за договором позики відсутні, а тому позовні вимоги про стягнення грошових коштів за договором позики солідарно з відповідачки [PERSON] , задоволенню не підлягають. Крім того, надаючи оцінку твердженням відповідача стосовного виконання зобов`язання за договором позики за рахунок вступу [PERSON] до учасників ТОВ «Фруктовий рай» та надання йому 16% статутного капіталу, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Крім того, в судовому засіданні було надано пояснення третьої особою [PERSON] в якості свідка, відповідно до яких ним було вказано, що він як директор ТОВ «Фруктовий рай» вважає, що борг [PERSON] перед [PERSON] погашений. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено належність та допустимість доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Стороною відповідача до відзиву на позовну заяву надано протоколи № 01/03-2021 від 01.03.2021 року та № 03/03-2021 від 03.03.2021 року загальних зборів учасників ТОВ «Фруктовий рай» про надання [PERSON] 16% статутного капіталу (том 1, а.с. 49-50). Будь-яких інших посилань на погашення боргу за договором позики шляхом отримання [PERSON] частки статутного капіталу підприємства, протоколи зборів не містять. На думку суду, під час розгляду справи, відповідачем та його представником не надано належних та допустимих доказів, на підтвердження факту надання [PERSON] 16% статутного капіталу ТОВ «Фруктовий рай» в рахунок погашення боргу за спірним договором позики у розмірі 546 000 грн. Тому, суд не приймає до уваги, твердження відповідача стосовно факту погашення боргових зобов`язань за спірним договором позики. Тому, оскільки в розписці відповідач [PERSON] зобов`язався повернути суму позики еквівалентну 20\~000,00 доларів США. Станом на день винесення рішення, сума боргу відповідача перед позивачем становить 833\~882,00 грн. (за курсом НБУ, станом на 12.12.2024 року - 41,6941 грн.). Проте, позивачем в позовній заяві визначив суму боргу в грошовій одиниці гривні - 731\~200,00 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення боргу з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] у розмірі 731 200 грн., оскільки суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог. Що стосується вимог позивача про стягнення пені за прострочення зобов`язання за період з 15.04.2021 року по 12.12.2024 року, суд вважає за необхідне зазначає наступне. Відповідно до укладеного договору позики від 14.04.2020 року, на позичальника покладається зобов`язання сплатити пеню у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення зобов`язання. Згідно з частинами першою, третьою статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України, особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення дати, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму. Разом з тим, представник відповідача у відзиві на позовну заяву просив застосувати строки позовної давності, щодо стягнення пені. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу ( ч.1 ст. 256 ЦК України). Згідно вимог ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Позивач, посилаючись на не повернення суми позики, просить стягнути із відповідача за період з 15.04.2021 року по 12.12.2024 року (по день винесення рішення) пеню. Вимоги про стягнення пені та її розрахунки обґрунтували правилами статті 549 ЦК України. У даному випадку у розписці, якою підтверджується факт укладення договору позики та умови цього договору, зазначено строк виконання грошового зобов`язання - 14.04.2021 року, і саме з наступного дня, 15.04.2021 року, у позикодавця виникає право звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, тому саме зазначена дата, як початок перебігу строку позовної давності визначається судом. Отже, звертаючи до суду 03.03.2023 року з позовом про стягнення боргу за договором позики від 14.04.2020 року, з 15.04.2021 року, позивач пропустив строк позовної давності у відповідності до ст. 258 ЦК України. Доказів того, що перебіг строку позовної давності переривався, позивачем не надано, як і не подано клопотання про поновлення строків звернення та не доведено поважні причини пропуску. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 1% за кожний день прострочення виконання зобов`язання, задоволенню не підлягають. Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слідує стягнути судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 7312 грн. 00 коп., та судового збору за заяву про забезпечення позову у розмірі 536 грн. 80 коп., в межах задоволених позовних вимог (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial