Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. У червні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі. Позовну заяву мотивує тим, що згідно наказу (розпорядження) №188 про прийняття на роботу від 01.04.1997 [PERSON] з 01.04.1997 року був прийнятий на роботу до Центральної станції зв`язку Укрзалізниці Державної адміністрації залізничного транспорту України. 15.11.2016 року між позивачем, старшим лейтенантом запасу та Міністерством оборони України, в особі першого заступника Міністра оборони України - Руснака Івана Степановича було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, який відповідно до п.3 є строковим та укладеним відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Позивач, в порушення закріплених у законодавстві гарантій, був звільнений з посади електромеханіка дільниці 2 групи адміністративно-господарського відділу, у зв`язку з чим був змушений звернутися по правову допомогу. Всупереч встановлених законодавством гарантій, Позивача було незаконно звільнено наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) №06/ОС від 16.01.2017 року на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом та порушено трудові гарантії та гарантії оплати праці. Згідно заяви від 21.01.2017 року, Позивач звертався до командира військової частини [NUMBER] з метою вжиття необхідних дій та відновлення його порушених прав, у зв`язку з неможливістю вибути з військової служби для вирішення питання щодо звільнення самостійно. На Позивача, на час виникнення спірних правовідносин поширювалися гарантії, встановлені ч.3 ст. 119 КЗпП України і на час проходження ним служби за ним повинен зберігатися середній заробіток та місце роботи, тобто дані спірні правовідносини виникли щодо законності звільнення Позивача із займаної ним посади до вступу на військову службу в особливий період, роботи. Командиром військової частини пп [NUMBER] - капітаном [PERSON] було направлено звернення до ГУ Держпраці у Київській області, за результатами розгляду якого листом від 03.03.2017 року за №44/2410 було повідомлено про притягнення філії «Центральна станція зв`язку» ПАТ «Українська залізниця» до адміністративної відповідальності за ч.7 ст. 41 КУпАП: винесення припису про усунення порушень трудового законодавства та накладення штрафу. Таким чином, Позивач, перебуваючи на службі та виконуючи свій конституційний обов`язок, з огляду на вчинені всі можливі від нього дії (в обставинах несення військової служби) мав легітимні очікування щодо відновлення його порушених прав, забезпечення дотримання гарантій, передбачених законодавством. Вказані незаконні дії окрім іншого завдали моральної шкоди позивачу, а отже він має право на її відшкодування. У зв`язку з даним, позивач має право на поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Просить позов задовольнити. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив її задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та застосувати строки позовної давності. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Судом встановлено, що згідно наказу (розпорядження) №188 про прийняття на роботу [PERSON] з 01.04.1997 року був прийнятий на роботу до Центральної станції зв`язку Укрзалізниці Державної адміністрації залізничного транспорту України. (а.с. 31). 15.11.2016 року між позивачем, старшим лейтенантом запасу та Міністерством оборони України, в особі першого заступника Міністра оборони України - [PERSON] було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, який відповідно до п.3 є строковим та укладеним відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Контракт набирає чинності з 25.11.2016 року.(а.с.24-25) Відповідно до довідки №41 від 01.03.2017 року про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданої командиром в/ч польова пошта [NUMBER] к-н [PERSON] у період з 02.12.2016 року по 09.12.2016 року позивач безпосередньо брав участь у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції м. Маріуполь, Донецької області. (а.с. 40) Позивач отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій № [NUMBER] від 05.05.2016 року, виданим за підписом начальника управління персоналу, заступника начальника штабу управління оперативного командування « [INFO] » [PERSON] (а.с. 32) Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) №06/ОС від 16.01.2017 року позивача було звільнено з посади електромеханіка дільниці 2 групи адміністративно-господарського відділу. Згідно заяви від 21.01.2017 року, позивачу стало відомо про його звільнення, у зв`язку з чим він звертався до командира військової частини пп [NUMBER] з метою вжиття необхідних дій та відновлення його порушених прав, у зв`язку з неможливістю вибути з військової служби для вирішення питання щодо звільнення самостійно. Відповідно до ст. 233 КЗпП України для звернення до суду щодо вирішення трудових спорів для працівників у спорах про звільнення встановлено місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Інструкції якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган у цей день надсилає йому поштове повідомлення з вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. За правовим висновком ВС від 19.11.2020 у справі №640/20012/18 зі змісту п.4.2.Інструкції № 58 вбачається, що обов`язок роботодавця направити працівнику, який не був присутній на роботі, у день його звільнення поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки вичерпується саме надсиланням повідомлення у встановлений п. 4.2. строк, а не отриманням такого повідомлення працівником. Повідомлення про звільнення (разом з наказом про звільнення) та необхідність з`явитися до роботодавця для отримання розрахунку при звільнення та трудової книжки позивачу відповідачем направлялися рекомендованим листом 16.01.2017 Однак таке повідомлення відповідача позивачем залишені без реагування та будь-якої відповіді. З заяви від 21.01.2017 року вбачається, що позивач звертався до командира військової частини пп [NUMBER] з метою вжиття необхідних дій та відновлення його порушених прав, у зв`язку з неможливістю вибути з військової служби для вирішення питання щодо звільнення самостійно), вбачається, що позивач станом на 20.01.2017 знав про існування наказу про його звільнення з роботи, з позовом до суду звернувся у 2024 році, однак жодних власних дій для отримання трудової книжки та розрахунку при звільненні попри це не вчинив, не приходив до роботодавця особисто, не звертався в письмовому порядку щодо надіслання йому трудової книжки на відповідну адресу. Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Враховуючи викладене твердження позивача про те, що останній з наказом про звільнення належним чином ознайомлений не був не відповідають фактичним обставинам справи. Визначення «особливого періоду» міститься в абз. 11 ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-ХІІ, у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. При цьому, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною, або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). За змістом наведених вище норм права, особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, а тому, в умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. Протягом 2014-2015 років в.о. Президента України та Президентом України видавалися укази «Про часткову мобілізацію», які затверджувалися Верховною Радою України. В цих указах вказувався конкретний час мобілізації, а саме: Указ від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» тривалість мобілізації - 45 діб; Указ від 06.05.2014 №454/2014 «Про часткову мобілізацію» тривалість мобілізації - 45 діб; Указ від 21.07.2014 № 607/2014 «Про часткову мобілізацію» тривалість мобілізації - 45 діб; Указ від 14.01.2015 №15/2015 «Про часткову мобілізацію», тривалість мобілізації - 210 діб. Відповідно до останнього Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» особливий період тривав з 20.01.2015 по 22.08.2015, що свідчить про те, що станом на листопад 2016 (на момент укладення контракту) особливого періоду не було. При цьому, у відповіді військового комісара [INFO] (лист від 24.11.2016 № В03ік/2867) застережень про наявність особливого періоду також не вказується. У п. 3 контракту про проходження військової служби укладеним [PERSON] зазначається, що він є строковим та укладається відповідно до строків установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України «Про військову службу та військовий обов`язок» строки служби за контрактом для осіб офіцерського складу становлять від 1 до 5 років, але у вказаному контракті відповідний строк не вказується. Крім того, у абз. 1 п. 1 укладеного позивачем контракту, зазначається, що гр. [PERSON] добровільно бере на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду - понад встановлений строк контракту відповідно до вимог визначених законодавством Відповідно до п. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, підставами припинення трудового договору є, зокрема, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. З довідки про проходження військової служби вбачається, що позивач був призваний до лав ЗСУ під час часткової мобілізації з 02.02.2015. 15.11.2016 року позивач уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, який відповідно до п.3 є строковим та укладеним відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Контракт набирає чинності з 25.11.2016 року. Отже, на момент звільнення [PERSON] з роботи, відповідач правомірно видав наказ про його звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Крім того, ст. 119 КЗпП України в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, гарантувалось збереження місця роботи, посади і середнього заробітку лише працівникам, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено поняття військової служби та її види. Відповідно до ч. 6 ст. 2 вказаного Закону видами військової служби є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Обставини, на які покликається позивач, є загальними абстрактними твердженнями, а не конкретними фактами, що мають відношення до справи. Тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факту завдання моральних страждань та душевних переживань, наявність втрат немайнового та майнового характеру, що настали у зв`язку з неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін прийшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та не підтверджені належними та допустимими доказами, тому є такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed