Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-09 00:00:00

У липні 2022 року [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики у сумі 102\~755,00\~доларів США, з яких 101\~100,00 доларів США основна заборгованість та 1\~655,00 доларів США 3 % річних. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.12.2021 на підставі боргової розписки, складеної власноруч відповідачем, [PERSON] передала [PERSON] у борг грошову суму у розмірі 101\~100,00 доларів США, яку останній зобов`язаний був повернути частками до 15.12.2021 у сумі 46\~100,00 доларів США та до 25.12.2021 у сумі 55\~000,00 доларів США. Посилаючись на порушення відповідачем свого грошового зобов`язання, позивач просить суд задовольнити її позовні вимоги. 08.08.2022 ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 31.10.2022 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він зазначає, що дійсно 05.12.2021 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав у борг грошову суму у розмірі 101\~100,00 доларів США, які зобов`язався повернути частинами 46\~100,00 доларів США до 15.12.2021 та 55\~000,00 доларів США до 25.12.2021. Разом з тим, 11.08.2022 відповідач частково повернув отримані грошові кошти в сумі 40\~700,00 доларів США і зобов`язався повернути залишок до 07.09.2022, що підтверджується розпискою позивачки. Крім того, станом на 15.10.2022 позивачці додатково було повернуто ще 31\~400,00 доларів США, про що вона не надала відповідної розписки. Таким чином, відповідач визнає позов лише частково у розмірі 23\~600,00 доларів США. Також представником відповідача заявлено клопотання про виклик позивача в якості свідка для допиту у справі. 22.11.2022 протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача про виклик позивача в якості свідка для допиту у справі. 20.12.2022 від представника позивача надійшли пояснення щодо вирішення питання про допит позивача, у яких зазначає, що [PERSON] не надає згоду на допит її як свідка. Крім того, вказує, що посилання відповідача на отримання [PERSON] 15.10.2022 31\~400,00 доларів США не визнаються позивачем. 20.12.2022 від представника позивача надійшло клопотання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. 02.02.2023 від представника позивача надійшли пояснення щодо особистої участі позивача, у яких зазначає про обставини викладені у поясненнях від 20.12.2022 та додає копію закордонного паспорту [PERSON] , як доказ її перебування за межами України. 03.05.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, оскільки відповідач не визнає позовні вимоги за договором позики в повному обсязі. 16.05.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про призначення почеркознавчої експертизи по встановленню не ідентифікаційних ознак почерку та підпису на розписці від 05.12.2021. 16.05.2023 від представника відповідача надійшла зустрічна позовна заява про визнання недійсним (нікчемним) договору позики, що викладений у формі розписки від 05.12.2021, укладений між [PERSON] та [PERSON] 21.09.2023 від представника позивача надійшли заперечення щодо прийняття зустрічної позовної заяви, оскільки її подано з порушення строків. 21.09.2023 ухвалою суду зустрічну позовну заяву повернуто заявнику. 26.10.2023 від представника відповідача надійшла заява про залишення без розгляду клопотання про призначення почеркознавчої експертизи від 03.05.2023 та про розгляд клопотання про призначення почеркознавчої експертизи від 16.05.2023. 26.10.2023 від представника позивача надійшли заперечення на клопотання про призначення експертизи, оскільки це суперечить відзиву на позовну заяву, у якому відповідач частково визнавав заборгованість за розпискою. 26.10.2023 протокольною ухвалою суду залишено без розгляду клопотання представника відповідача про призначення почеркознавчої експертизи від 03.05.2023. 06.11.2023 від представника відповідача надійшла заява про відмову від обставин, викладених у заяві про визнання позову відповідачем від 31.10.2022. 16.11.2023 від представника позивача надійшла заява про долучення доказів, а саме оригіналу розписки від 05.12.2021. 16.11.2023 від представника відповідача надійшла заява про долучення доказів, а саме документи, в яких наявні зразки почерку [PERSON] 16.11.2023 протокольною ухвалою суду прийнято відмову відповідача від визнання обставин, викладених у відзиві на позовну заяву, що надійшов до суду 31.10.2023. 16.11.2023 ухвалою суду призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (65000, м.\~Одеса, вул. \~Рішельєвська, 8) та зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. 11.01.2024 до суду від директора Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (ОНДІСЕ) надійшов супровідний лист; клопотання експерта № 23-6215; рахунок № 23-6215 та матеріали цивільної справи № 522/8740/22 у 1 томі на 103 аркушах. 12.01.2024 ухвалою суду поновлено провадження у справі. 11.03.2024 до суду від директора Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (ОНДІСЕ) надійшло повідомлення про неможливість надання висновку експерта. 30.04.2024 від представника відповідача надійшла заява про призначення почеркознавчої експертизи, оскільки раніше призначена судом експертиза не виконана через ненадання експерту умовних та експериментальних зразків почерку [PERSON] , що не відповідає дійсності. 07.05.2024 ухвалою суду призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (65000, м.\~Одеса, вул. \~Рішельєвська, 8) та зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. 16.07.2024 до суду від директора Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (ОНДІСЕ) надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення дій, пов`язаних з проведенням експертизи. 17.08.2024 ухвалою суду поновлено провадження у справі. 24.09.2024 від представника відповідача надійшла заява про направлення справи на експертизу, оскільки [PERSON] надав усі наявні у нього документи, які він власноручно підписував та надав вільні зразки свого підпису. 15.10.2024 до суду від директора Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (ОНДІСЕ) надійшло повідомлення про неможливість надання висновку експерта. 25.10.2024 від представника відповідача надійшла заява про долучення до матеріалів справи зразків підпису [PERSON] 29.10.2024 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 10.12.2024 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимогу підтримують. 10.12.2024 від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без її участі, на підставі документів, що наявні в матеріалах справи. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Суд дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що 05.12.2021 на підставі боргової розписки, складеної власноруч відповідачем, [PERSON] передала [PERSON] у борг грошову суму у розмірі 101\~100,00 доларів США, яку останній зобов`язаний був повернути частками до 15.12.2021 у сумі 46\~100,00 доларів США та до 25.12.2021 у сумі 55\~000,00 доларів США. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку встановленому договором. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно з вимогами ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини «venire contra factum proprium» принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документа (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Аналогічні висновки щодо застосування п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України викладені у постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц. У даній справі вбачається недобросовісність поведінки відповідача, оскільки у відзиві на позовну заяву від 31.10.2022 він визнавав укладення договору позики з відповідачем за яким ним було отримано у борг 101\~100,00 доларів США, а згодом змінив свою позицію та просив суд призначити у справі почеркознавчу експертизу, яка двічі призначалась судом, проте матеріали повертались експертом без виконання через надання недостатньої кількості зразків підпису [PERSON] . Про укладення договору позики свідчить також розписка від 11.08.2022, складена позивачкою [PERSON] про отримання нею коштів від [PERSON] в сумі 40\~700,00 доларів США, в рахунок погашення заборгованості. Згідно даної розписки залишок заборгованості в сумі 60\~400,00 доларів США, [PERSON] , з його слів, зобов`язується повернути у строк до 07.09.2022. Отже, самою позивачкою підтверджено залишок заборгованості за розпискою відповідача від 05.12.2021 в сумі 60\~400,00 доларів США. Інших доказів повернення [PERSON] боргу [PERSON] за договором позики від 05.12.2021, матеріали справи не містять. Таким чином, позивачем доведено наявність у відповідача заборгованості за договором позики від 05.12.2021 в сумі 60\~400,00 доларів США. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.\~Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.\~Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта,\~крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.\~У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку\~позичальника\~є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначена позиція наведена у постанові ВП ВС від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті\~містяться й у постанові ВП ВС від\~04.07.2018 у справі № 14-134цс18. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. ВП ВС у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц акцентувала, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Розмір 3 % слід обраховувати починаючи з 16.12.2021 (дати прострочення виконання зобов`язання за першим платежем) та з 26.12.2021 (дати прострочення виконання зобов`язання за другим платежем) і до ухвалення рішення, тобто до 10.12.2024, з урахуванням часткової сплати боргу 11.08.2022 в сумі 40\~400,00 доларів США. Разом з тим, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Враховуючи те, що суд не може вийти за межі позовних вимог, а також те, що позивачем заявлені вимоги про стягнення 3 % річних у сумі 1\~655,00 доларів США (за першим платежем 46\~100,00 х 3 % х 204 дні = 773 долари США, та за другим платежем 55\~000,00 х 3 % х 195 днів = 882 долари США, що разом становить 1\~655,00 доларів США), що в будь-якому випадку є менше, ніж за період з 16.12.2021 до 10.12.2024, суд дійшов висновку про задоволення вимог про стягнення 3 % річних у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову сплачений судовий збір у максимальному розмірі 12\~405,00 грн. Станом на дату звернення до суду з даним позовом офіційний курс долара США до української гривні становив 29,2549 грн. Позивач просив суд стягнути з відповідача 102 755,00 доларів США, що на той час становило 3\~006\~087,25 грн. Оскільки позов задоволено частково на 60,4 %, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 7 492,62 грн.

Outcome: partial