Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-22 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 2002 року. Неповнолітніх дітей від шлюбу не мають. Протягом останніх трьох років між ними виникають сварки та непорозуміння, які призвели до втрати почуття любові та поваги одне до одного. Намагання виправити ситуацію позитивних результатів не дали, тому вони дійшли висновку, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливі. Розірвати шлюб через органи РАЦС неможливо, оскільки відповідач відмовляється туди з`являтися для вирішення даного питання. Тому просила шлюб з відповідачем розірвати. 21 листопада 2024 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Сторонам роз`яснено право подати до суду заяви по суті справи та встановлені строки для їх подання. 17 грудня 2024 року до суду надійшла заява [PERSON] про визнання позову. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони з 11 серпня 2002 року перебувають в шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с. 11). Відповідно до ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Пунктом 9 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування у шлюбі та у випадку його розірвання. Як зазначено у статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. За змістом ч. 2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього кодексу. Частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як убачається з позовної заяви, і відповідач заперечень щодо цього суду не надав, сімейне життя у сторін не склалося, бажання на примирення відсутнє. За таких обставин суд вважає, що сім`я сторін фактично розпалась і шлюб між ними існує лише формально, подальше спільне проживання та збереження сім`ї суперечить інтересам позивачки, у зв`язку з чим, шлюб між ними повинен бути розірваний. Відповідно до ст.142 ЦПК України, у зв`язку з визнанням відповідачем позову повернути позивачці з державного бюджету 605,60 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved