Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гончарова С.Ю., якою просить: 1) Скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 34.7 кв.м., за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12009252, номер запису про право власності: 53 в книзі: 595пр-122, від 24.01.2006 року); 2) Скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 34.7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12009252, номер запису про право власності: 53 в книзі: 595пр-122, від 24.01.2006 року); 3) Зобов`язати [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) зареєструвати за собою право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке виникло на підставі укладеного між [PERSON] в якості продавця, та [PERSON] , в якості покупця договору купівлі-продажу 13.07.2006 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою Світланою Юріївною та зареєстровано у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 3246; 4) Стягнути з [PERSON] , усі судові витрати, понесені [PERSON] , в рамках даної судової справи. Позов мотивований тим, що [PERSON] була власницею квартири [ADDRESS] . 13.07.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С.Ю., та зареєстровано у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 3246. Тобто, квартира [ADDRESS] вибула із володіння [PERSON] , і власником вищевказаного житлового приміщення на даний момент є [PERSON] . Разом із тим, позивачу стало відомо про те, що на неї, як Боржника, було відкрито виконавче провадження [NUMBER] від 15.12.2023 року, на підставі судового наказу № 523/16914/23, виданого 04.12.2023 року про стягнення заборгованості з оплати за послугу з управління за багатоквартирним будинком у розмірі 5570,53 грн., за квартиру [ADDRESS] , стягувачем в якому виступає ТОВ «КК «Клевер. 19.12.2023 року позивачка звернулась з листом до ТОВ «КК «Клевер», в якому просила скасувати вищезазначений судовий наказ, оскільки вона вже не є власницею вищезазначеної квартири, на підставі укладеного з відповідачкою договору. З відповіді ТОВ «КК «Клевер» від 27.12.2023 року [PERSON] дізналась, що наразі відповідно до інформаційних довідок з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за нею й досі зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Позивач зазначає, що [PERSON] , як набувачем вищезазначеної квартири, не було перереєстровано право власності у встановленому законом порядку, відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України та ч.1 ст.210 ЦК України (за редакцією 2006 року, що була чинна на момент виниклих правовідносин), що призвело до порушення майнових прав Позивача у зв`язку з чим остання вимушена звернутися до суду. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2024 року витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гончарової С.Ю,, належним чином засвідчені копії архівної справи № 3246 від 13.07.2006 року щодо посвідчення Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] , в якості продавця, та [PERSON] , в якості покупця. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання представник позивача [PERSON] - адвокат Гніздовська Г.М., надала заяву, в якій просила позов задовольнити, та розглянути справу у її відсутність. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилась, причини неявки не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином за зареєстрованим місцем проживання, в порядку статей 128, 130 ЦПК України, рекомендоване повідомлення повернулось до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що судом розцінюється як належне повідомлення. Така позиція суду відповідає судовій практиці з розгляду аналогічних спорів: Постанови Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30 листопада 2022 року у справі №760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), 31 серпня 2022 року у справі №760/17314/17). Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, заяв про розгляд справи у її відсутність до суду остання не подавала. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гончарова С.Ю. у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідачки, яка причини неявки не повідомила, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши обставини справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши представлені докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновків що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ковальчук С.В. за реєстровим № 2982 та зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації в книзі №595 пр.-122 за №53, [PERSON] на праві приватної власності належала квартири [ADDRESS] . 13.07.2006 року між [PERSON] , в якості продавця, та [PERSON] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , в якості покупця, було укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою Світланою Юріївною, та зареєстровано у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 3246. Таким чином, квартира [ADDRESS] вибула із володіння [PERSON] , і власником вищевказаного житлового приміщення є [PERSON] . Згодом, позивачці стало відомо про те, що на неї, як боржника, було відкрито виконавче провадження [NUMBER] від 15.12.2023 року, на підставі судового наказу №523/16914/23, виданого 04.12.2023 року Суворовським районним судом м.Одеси за стягнення заборгованості з оплати за послугу з управління за багатоквартирним будинком у розмірі 5570,53 грн., за квартиру [ADDRESS] , Стягувачем виступає ТОВ «КК «Клевер», про що свідчить роздруківка з АСВП та постанова приватного виконавця Качурка В.В. про арешт коштів боржника. Відповідно до наданої відповіді ТОВ «КК «Клевер» за вих. №1195 від 27.12.2023 року на запит [PERSON] вбачається, що наразі відповідно до інформаційних довідок з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за нею досі зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . З інформаційної довідки з Державного реєстру речових правна нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, вбачається, що власником квартири [ADDRESS] , залишається [PERSON] . Отже, [PERSON] , як покупець та нова власниця вказаної квартири, не зареєструвала за собою виникле право власності, про що свідчить відповідь КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР з вих.№150/03.01-12 від 17.01.2024р на адвокатський запит, та Інформація з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. До 01 січня 2013 року право власності на нерухоме майно виникало з моменту реєстрації договору купівлі-продажу, незалежно від здійснення державної реєстрації права в подальшому (ВП ВС у справі № 334/3161/17 від 22.06.2021). Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пунктом 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження №12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, у постанові від 17 січня 2024 року у справі №522/3999/23. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Процедура скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) здійснюється із дотриманням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон), Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, а також щодо технічної можливості скасування запису - пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141 (зі змінами). Скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень проводиться державною мовою. Адміністративні послуги щодо скасування державної реєстрації прав до Державного реєстру прав надаються через Центри надання адміністративних послуг районних державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування (міст обласного значення), державними реєстраторами суб`єктів державної реєстрації прав виконавчих органів сільських, селищних та міських рад, акредитованими суб`єктами та нотаріусами. Виходячи із вимог Закону, то однією із умов скасування державної реєстрації права власності, обтяження та іншого речового права (далі державна реєстрація прав) є рішення суду, яке набрало законної сили. Так, згідно ст. 26 Закону передбачено, що запис про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державними реєстраторами вноситься до Державного реєстру прав у разі скасування на підставі рішення суду:- рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; - документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; - скасування записів про проведену державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Частиною п`ятою статті 26 Закону встановлено, що внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора здійснюються в порядку, передбаченому для державної реєстрації прав. Отже з викладеного слідує, що позивач [PERSON] наразі не є власником нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , тому як дана квартира вибула із її володіння, і власником вищевказаного житлового приміщення є [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу від 13.07.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою Світланою Юріївною за реєстровим № 3246, тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині щодо скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру, та скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності за [PERSON] . На думку суду, задоволенні позов в цій частині є дієвим механізмом захисту прав позивача. Щодо вимог зобов`язати відповідача зареєструвати виникле право власності, то в цій частині суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, виходячи із неступного. Як вже неодноразово зазначалось, Позивачка не є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 13.07.2006 року, а [PERSON] , як набувач має право зареєструвати за собою виникле право власності у відповідності до положень ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію». Суд виходить із того, що за загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (абзац четвертий частини п`ятої статті 3 зазначеного Закону). Тобто, державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Відповідно до ч.6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та методичних рекомендацій стосовно документів, необхідних для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса. До заяви власник повинен надати укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат. Із зазначеного випливає, що [PERSON] , як новий власник зазначеної квартири має право зареєструвати своє право власності належним чином в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно шляхом звернення із заявою до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса та до заяви власник повинен надати укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат. Згідно зі статтею 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України, право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Відтак, на думку суду, захисту в судовому порядку підлягають не усі можливі права та інтереси, зокрема юридичних осіб, а лише ті, які порушені, невизнані або оспорювані. У даному випадку, шляхом задоволення попередніх правових вимог, право позивача [PERSON] вже є захищеним. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] в частині зобов`язання відповідача здійснити реєстрацію права власності на придбане нерухоме майна, позбавлені будь-якого належного правового та доказового обґрунтування. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача за підлягає до стягнення сплачений останньою судовий збір у розмірі 1938 грн. 00 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial