Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» про відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свою заяву тим, що він працював з 11.11.1999р.\~по 13.03.2000\~р.\~-\~підземний гірничий\~робітник шахти\~«Тернівська» Шахтобудівельного\~управління Криворізького\~державного залізорудного\~комбінату,\~з 14.03.2000\~р.\~по 01.01.2003\~р.\~-\~підземний машиніст\~електровоза шахти\~«Тернівська» ВАТ\~«Кривбасзалізрудком»,-\~з 02.01.2003\~р.\~по 20.11.2007\~р.\~-\~підземний машиніст\~електровоза на\~дільниці ГКР\~№ 2\~шахти «Тернівська»\~ВАТ «Кривбасзалізрудком»,-\~з 21.11.2007\~р.\~по 13.01.2011\~р.\~-\~прохідник на\~дільниці ГКР\~№ 2\~проходки шахти\~«Тернівська» ВАТ\~«Кривбасзалізрудком»,\~з 13.01.2011\~р.\~по 01.03.2013\~р.\~прохідник на\~дільниці ГКР\~№ 24\~проходки шахти\~Покровська ВАТ\~«Кривбасзалізрудком»,з\~01.03.2013\~р.\~по 21.12.2022\~р.\~ прохідник\~підземний на\~дільниці ГКР\~№7\~проходки шахти\~Покровська шахтобудівельного\~управління ПАТ«КРИВОРІЗЬКИЙ\~ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» , внаслідок чого захворів на професійне захворювання. Звільнений з підприємства за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підстав ст. 38 КЗпП України. Висновком МСЕК від 22.08.2024 року йому первинно встановлено 65% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, інвалідність встановлена на строк до 01.08.2026 року, наступний переогляд 10.07.2026.. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 461 500 гривень 00 копійок, яку просив стягнути з відповідача. Представник відповідача АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» Шатунов Андрій Олександрович скористався правом надання відзиву, у якому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вказав, що Відповідач, як роботодавець, не винен у виникненні професійних захворювань у Позивача, оскільки умови праці в яких працював Позивач, не створювалися АТ «Кривбасзалізрудком», а є наслідком недосконалості технології розробки корисних копалин підземним способом, в результаті чого на робочому місці параметри шкідливих факторів перевищували гранично-допустимий рівень. Відповідач з власної волі працював у шкідливих умовах праці, взамін на отримання додаткових благ і гарантій. Отже, це свідчить про відсутність причинного зв`язку між поведінкою Відповідача та завданою Позивачеві шкодою, а тому покладення обов`язку відшкодування моральної шкоди на Відповідача за відсутності всіх складових цивільно-правової відповідальності (зокрема - наявності вини), суперечить нормам чинного законодавства. Зазначив, що розмір моральної шкоди, яку просить стягнути позивач, не відповідає принципам співмірності та розумності, є значно завищеною. Звернув увагу, що з 23.05.2020 року моральна шкода в розмірі вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року визначається з урахуванням необхідності утримання податку з доходів фізичних осіб. У зв`язку з чим, наполягав на врахуванні судом норм податкового законодавства та судової практики по їх вірному застосуванню. Станом на день розгляду справи 12.12.2024 року відповідь на відзив від сторони відповідача не надійшла. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено та не заперечувалося стороною відповідача, що [PERSON] працював з 11.11.1999 року по 21.12.2022 року на підприємстві відповідача АТ «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» на різних посадах, внаслідок чого захворів на професійне захворювання. Звільнений з\~підприємства за\~власним бажанням\~у зв`язку\~з виходом\~на пенсію\~на підстав\~ст.\~38\~КЗпП України,\~що підтверджено\~копією трудової\~книги позивача (а.с. 14-19). Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 09.05.2024 року встановлено причини виникнення професійного захворювання, а саме: відповідно до п. 18 акту Форми П-4 причинами виникнення професійних захворювань виявлених у Позивача являються тривала дія шкідливих умов праці на організм Позивача через недосконалість технологічних процесів та характеризувались: важкість праці: Маса вантажу, що постійно підіймається та переміщується вручну, перевищувала на 10 кг і складала 40 кг при нормі до 30 к;Періодичне перебування у робочій зоні стоячи 63% зміни при нормі до 60% Згідно з вимогами Державних санітарних норм та правил «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затверджених наказом МОЗ України №248 від 08.04.2014; вібрація локальна: Еквівалентний корегований рівень віброприскорення на 2,0-5,0 дБ перевищував допустимий рівень згідно ДСН 3.3.6.039-99 «Державні санітарні норми виробничої загальної та локальної вібрації» та складав 78,0-81,0 дБ при ГДР 76дБ; пил переважно фіброгенної дії: Концентрація пилу\~переважно фіброгенної\~дії з\~вмістом вільного\~діоксиду кремнію\~від 10\~до 70%\~в повітрі\~робочої зони\~перевищувала гранично-допустиму\~в середньому\~у 1,89\~розів (3,65-3,89\~мг/м3\~при ГДК\~2,0\~мг/м3),\~згідно Наказу\~МОЗ України\~від 14.07.2020\~№ 1596\~Про затвердження\~гігієнічних регламентів\~допустимого вмісту\~хімічних і\~біологічних речовин\~у повітрі\~робочої зони, шум: Еквівалентний рівень\~шуму перевищував\~допустимий рівень\~на 6дБА\~і складав\~86\~дБА при\~ГДР 80\~дБА ззідно\~ДСН 3.3.6.037-99\~Санітарні норми\~виробничого шуму,\~ультразвуку і\~інфразвуку. Особи, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи: враховуючи роботу [PERSON] впродовж 22 років 09 місяців в шкідливих умовах та неодноразову зміну керівництва підприємства, структурних підрозділів визначити конкретних посадових осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи встановити неможливо (а.с. 20-25). Відповідно до висновку МСЕК від 22.08.2024 року [PERSON] первинно встановлено 65 % втрати професійної працездатності (з яких: 30% радикулопатія, 25% - по вібр. Хворобі, 10% ХОЗЛ) з 29.07.2024 року по 01.08.2026 року; третя група інвалідності у зв`язку з професійним захворюванням, інвалідність встановлена до 01.08.2024 року. [PERSON] протипоказана важка фізична праця, тривала хода, вимушена поза, переохолодження, та праця в умовах виробничого пилу і вібрації( а.с. 28-29). З наведеного вбачається, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки підставою виникнення професійного захворювання у позивача слугувало саме виконання ним трудових обов`язків значний період на підприємстві відповідача , а отже наявні у зв`язку з цим підстави, передбачені\~ст. ст. 153, 2371 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. Статтею 3 Конституції України\~встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до\~ст.1167 ЦК України\~- моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п. 3 ч. 1 ст.268 ЦК України відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці»\~від 14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.\~ Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частинами 1, 3 статті 13 Закону України «Про охорону праці» визначено: роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 2371 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 2371 КЗпП України\~відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки\~статтею 2371 КЗпП України\~їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Суд зауважує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Войтенко проти України», «Науменко проти України»). Суд відхиляє заперечення відповідача в тій частині, що позивач при прийнятті на роботу був попереджений про шкідливі умови праці, а також недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено наявність у позивача професійного захворювання, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін його здоров`я, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 65 % встановлення третьої групи інвалідності до 01.08.2026 року з наступним переоглядом, період роботи у відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, суд вважає необхідним визначити розмір компенсації у сумі 330 000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Аналогічний правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21. Позивача згідно п.2 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частина 1статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України визначено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави у сумі 3300 гривень.

Outcome: partial