Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

[PERSON] 24.04.2024 року поштовим зв`язком звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить\~усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження належною йому на праві власності квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] із вказаної квартири. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 22.03.2021 року ним на підставі рішення Залізничного районного суду м.Львова у справі №462/125/17 від 21.04.2020 року було здійснено державну реєстрацію права власності на 5/6 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №249806510 від 25.03.2021 року. При цьому, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 16.08.2021 року у справі №462/8835/21 його було вселено у квартиру [ADDRESS] та зобов`язано [PERSON] не чинити позивачу перешкод у користуванні даною квартирою. На підставі цього рішення суду, актом державного виконавця Залізничного ВДВС м.Львова ЗМУ МЮ від 30.11.2023 року позивача було у примусовому порядку вселено у вказану квартиру. Позивач також вказує на те, що 16.02.2024 року на підставі рішення Залізничного районного суду м.Львова від 22.12.2023 року у справі №462/4286/21 було здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на решту 1/6 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №367266756 від 26.02.2024 року. У позові звертається увага на те, що незважаючи на усі вище перелічені дії вчинені позивачем для забезпечення реалізації права власності та намагання скерувати письмову вимогу про звільнення квартири до 10.04.2024 року, актом від 10.04.2024 року було встановлено, що [PERSON] надалі користується квартирою [ADDRESS] . У зв`язку з неможливістю реалізувати свої права позивач, посилаючись на порушення його права власності, неможливість подальшого спільного користування через триваючі конфлікти та той факт, що відповідач має інше житло, а саме є основним квартиронаймачем квартири за адресою: [ADDRESS] , змушений звернутись до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 21.05.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву та п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання пояснень щодо нього, із викладенням своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечення проти позову або відзиву. Відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч.8\~ст.178 ЦПК України\~вирішує справу за наявними матеріалами. 04.09.2024 року в порядку\~ст.200 ЦПК України\~судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання 03.12.2024 року відповідач чи його представник не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце проведення судового засідання. При цьому, причини неявки суд не повідомили. Представник позивача у вступній промові в судовому засіданні 03.12.2024 року позовні вимоги підтримав повністю, додатково вказував на те, що позивач є єдиним власником квартири, право власності відповідача було припинено згідно рішення суду, що ставить під сумнів її право користуватися даною квартирою. Також вказував на те, що усі обставини щодо конфліктності ситуації між позивачем та відповідачем неодноразово були доведені у суді, а попередні рішення суду мають преюдиційний характер для розгляду у даному провадженні. Посилався і на те, що намагання вирішити даний спір у позасудовому порядку виявилися марними, а відносини, які виникли між сторонами повністю унеможливлюють спільне проживання у цій квартирі. Важливим вважає також факт, що у відповідача є інше зареєстроване місце проживання, що спростовує порушення її права на житло при винесенні рішення про виселення. Проти винесення заочного рішення суду не заперечив. За таких обставин, відповідно до\~ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши доводи представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.1, 2\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями\~12,\~81 ЦПК України\~визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту\~ст.76-80 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Відповідно до\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова у справі №462/125/17 від 21.04.2020 року за [PERSON] визнано право власності на 5/6 частки квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом (а.с.12-14). Згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №249806510 від 25.03.2021 року, 22.03.2021 року [PERSON] на підставі рішення Залізничного районного суду м.Львова №462/125/17 від 21.04.2020 року було здійснено державну реєстрацію права власності на 5/6 частки квартири [ADDRESS] (а.с.15). Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 16.08.2021 року у справі №462/8835/21 також було вселено [PERSON] у квартиру [ADDRESS] та зобов`язано [PERSON] не чинити позивачу перешкод у користуванні даною квартирою (а.с. 122-124). Відповідно до постанови головного державного виконавця Залізничного ВДВС у м.Львові ЗМУ МЮ Марцівської І.П. від 27.10.2023 року було відкрите виконавче провадження №73166956 з виконання виконавчого листа №462/8835/21 щодо вселення [PERSON] у 5/6 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 25). 23.11.2024 року у межах ВП №73166956 головним державним виконавцем Залізничного ВДВС у м.Львові ЗМУ МЮ Марцівською І.П було видано постанову про накладення на боржника [PERSON] штрафу у розмірі 1700 грн. за невиконання рішення суду (а.с. 26). Також встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 22.12.2023 року у справі №462/4286/21 було припинено за [PERSON] право власності на 1/6 частки квартири [ADDRESS] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 246074 грн., що були внесені [PERSON] на депозитний рахунок ТУ ДСА у Львівській області відповідно до квитанції від 22.12.2023, код квитанції: 9327-7410-7086-2862; визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частки квартири [ADDRESS] (а.с.16-22). Згідно із витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №367266756 від 26.02.2024 року, 16.02.2024 року [PERSON] на підставі рішення Залізничного районного суду м.Львова №462/4286/21 від 22.12.2023 було здійснено державну реєстрацію права власності на 1/6 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 23). Позивач письмово звертався до відповідача з вимогою про звільнення квартири в якій вимагав від [PERSON] в термін до 10.05.2024 року звільнити квартиру [ADDRESS] та забрати з неї всі свої особисті речі, а також попередив відповідача про те, що у разі невиконання вказаної вимоги буде звертатися до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своєю квартирою шляхом виселення. Вказана вимога надсилалась за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] (а.с.29-39). Згідно із актом від 10.04.2024 року, складеним [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , у квартирі [ADDRESS] було встановлено наявність особистих речей [PERSON] , що свідчить про подальше користування нею даною квартирою, яка є власністю [PERSON] (а.с. 40) Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини 1, 2 статті 319 ЦК України). Нормою частини 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України). Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до частин 4, 5 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до положень частини 1 статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно з приписами частини 4 статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Так, статтею 8 Конвенції встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання зворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі\~«Садов`як проти України»\~зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно з положеннями частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так,\~Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19)\~дійшла висновку, відповідно до якого, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц та від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц вказано, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть із ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 дійшла висновку про те, що питання визнання припинення права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, наявності чи відсутності іншого житла. На виконання ухвали Залізничного районного суду м.Львова про витребування доказів від 03.10.2024 року Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради надала Розпорядження від 22.08.2003 року про зміну договорів найму житлових приміщень з переоформленням особових рахунків, згідно із яким договір найму на квартиру [ADDRESS] було змінено за згодою основного квартиронаймача [PERSON] , 1963 року народження, яка проживає і прописана у даній квартирі із 1964 року (а.с.98). Окрім цього, у відповідь на ухвалу також було надано Відомості з реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб №173837 від 15.10.2024 року, згідно із якими за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 3 осіб, серед яких [PERSON] , [INFO] (а.с. 99). Суд, з урахуванням законодавства, правозастосовної практики та обставин справи, приходить до висновку про пропорційність виселення [PERSON] із квартири [ADDRESS] для захисту права власності [PERSON] . Суд виходить із того, що тривалі судові спори між сторона призвели до виникнення конфлікту, який неможливо урегулювати іншим способом, а також того, що у [PERSON] наявне інше постійне житло, в якому вона проживає та зареєстрована, що фактично ставить під сумнів можливість порушення її права на житло як такого. Суд звертає увагу на те, що, обставини щодо наявності іншого житла у [PERSON] стороною відповідача не спростовані, обгрунтування щодо можливості порушення її права при виселенні не наведено. У цьому контексті слід вказати і на те, що захист права власності [PERSON] у вигляді зобов`язання [PERSON] не чинити позивачу перешкод у користуванні квартирою результатів не принесло, адже фактичні обставини справи вказують на те, що відповідач продовжує проживати у вказаній квартирі, а на вимоги позивача щодо добровільного виселення відповідач не реагувала. Суд також звертає увагу на те, що право власності [PERSON] на дану квартиру є фактично беззаперечним, адже частку [PERSON] у судовому порядку було передано позивачу в оплатному порядку, а це рішення не було оскаржено відповідачем до судів вищої інстанції та набрало законної сили. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підставні та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.141\~ЦПК України судовий збір в розмірі 1211,20, сплачений позивачем, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача (а.с.41).

Outcome: approved