Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 08.08.2024 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, у якій просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , у належній на праві спільної сумісної власності. В обгрунтування позову вказує, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, під час якого 02.12.1998 було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності. На теперішній час в квартирі зареєстровані відповідач та їх спільний син [PERSON] , та з грудня 2021, після припинення з [PERSON] шлюбних відносин, останній пішов з квартири та не проживає там вже 3 роки. Позивачу доводиться сплачувати самостійно за комунальні послуги, при цьому вказує, що неодноразово намагалася в досудовому порядку вирішити питання про зняття з реєстрації відповідача, проте останній відмовляється. Враховуючи, що відповідач зареєстрований в квартирі, [PERSON] не може оформити субсидію на квартиру. Крім того, позивач вказала, що вона звертаючись з даним позовом не має на меті позбавити відповідача його права власності на житло, а лише щоб не сплачувати за нього плату за комунальні послуги, тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Заяви, клопотання учасників справи. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надала заяву в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та просить суд розглядати справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача, адвокат Пахомова Д.М. в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала пояснення по справі в яких просила відмоити в задоволенні позову, оскільки спірна квартира належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, та крім спірної квартири у відповідача іншого житла немає, тому він позбавлений можливості змінити місце реєстрації. В свою чергу позивач не позбавлена можливості для отримання субсидії згідно чинного законодавства, тому підстави для задоволення позову відсутні, крім того просить проводити розгляд справи за їх з відповідачем відсутності. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи по суті на 10-00 год. 05.11.2024, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 03 квітня 1993 року Тернівським райвідділом РАЦС м. Кривого Рогу, актовий запис № 177 (а.с. 8), який рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.05.2023 по справі №215/4776/22 було розірвано (а.с. 9). Згідно Договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого в реєстрі за № 10290 посвідченого 02.12.1998 привтаним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності трикімнатна квартира [ADDRESS] (а.с. 10). Відповідно до довідки Центру адміністративних послуг "ВІЗА" виконавчого комітету Криворізької міської ради від 19.07.2024 №7707, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , та [PERSON] (а.с. 11). Згідно акту від 19.07.2024, який підписаний мешканцями будинку [ADDRESS] , засвідченого майстром ТОВ "УЮТ-2011", відповідач [PERSON] не мешкає у квартирі [ADDRESS] , починаючи з грудня 2021 року по теперішній час (а.с. 13). До матеріалів справи позивачем додано інформацію про суми, нараховані до сплати комунальними та іншими службами міста за адресою: [ADDRESS] у період з 01.01.2022 по 01.06.2024 (а.с. 15-27). Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає можливим, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розглянути справу за відсутності учасників справи, які надали заяви про розгляд справи за їх відсутності та на підставі наявних у суду матеріалів. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого в реєстрі за № 10290 посвідченого 02.12.1998 привтаним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності трикімнатна квартира [ADDRESS] (а.с. 10). Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном,що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна внатурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Враховуючи викладені вимоги закону, суд вважає, що відповідач [PERSON] , будучи власником такої ж частки майна, як і позивач, має право користуватись своєю власністю на власний розсуд. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №209/2642/18 вказав на підстави втрати права користування житловим приміщенням. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Так, за правилами ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. \~ \~ \~ \~Згідно з п. 2 ч. 3 ст 71 ЖК України, \~жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово. Згідно п.п. 5 п. 50, Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ від 7 лютого 2022 р. № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6. Відповідно до п. 56 вказаного Порядку, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) співвласника житла за заявою іншого співвласника такого житла не здійснюється. Частиною 1 ст.81 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема, згідно з ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-п (провадження № 61 -30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження № 61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19). На підтвердження доказу не проживання відповідача у спірній квартирі понад шість місяців, позивач [PERSON] надала акт від 19.07.2024, який підписаний мешканцями будинку [ADDRESS] , та засвідчений майстром ТОВ "УЮТ-2011"(а.с. 13). Також надала інформацію про суми, нараховані до сплати комунальними та іншими службами міста за адресою: [ADDRESS] у період з 01.01.2022 по 01.06.2024 (а.с. 15-27), однак, з наданої інформації суду неможливо встановити хто саме є платником комунальних послуг. Інших доказів відсутності [PERSON] у спірному житловому приміщенні понад шість місяців позивач не надала, як і не надала належних та допустимих доказів поважності причин не проживання у спірному майні. Частиною 1 ст.89 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.3 ст.89 ЦПК України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи викладені норми права, враховуючи, що відповідач є співвласником квартири [ADDRESS] , позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, тому суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір, який був сплачений при зверненні до суду не відшкодовується. На підставі ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 64, 65, 71, 72 ЖК України, ст. 317, 319, 356, 359 ЦК України,

Outcome: dismissed