Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 17.09.2024 надійшла позовна заява [PERSON] про внесення змін до договору найму жилого приміщення №707/21-к від 08.09.2021 який укладено між [PERSON] , [INFO] та Київською районною адміністрацією Одеської міської ради на квартиру за адресою: [ADDRESS] , а саме п.1.1 зазначеного договору викласти в наступній редакції: «Наймодавець надає зазначену квартиру наймачу та членам її сім`ї: донька [PERSON] , 1990 р.н., внучка - [PERSON] ,2011 р.н., [PERSON] , [INFO] у безстрокове користування. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.10.2014 у справі №520/3343/14ц яким за [PERSON] визнано право користування квартирою [ADDRESS] , вона з 07.06.2021 року була зареєстрована за вказаною квартирою однак, згідно Договору №707/21-кв найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 08.09.2021 року , укладеного Київською районною адміністрацією Одеської міської ради з наймачем [PERSON] , визначено що квартира [ADDRESS] , надається наймачу [PERSON] та членам її сім`ї: доньки - [PERSON] та внучки [PERSON] у безстрокове користування. Враховуючи що вказаний Договір не містить відомостей про зареєстрованої та проживаючою постійно у квартирі позивачці, це порушує її права як одного з наймачів , у тому числі на право підтвердження користування квартирою та у подальшому на участь у приватизації квартири. Представник Київської районної адміністрації Одеської міської ради заперечувала проти позовних вимог з підстав того, що під час укладення відповідного Договору на запит адміністрації отримали відповідь Департаменту надання адміністративних послуг одеської міської ради про зареєстрованих, станом на 02 вересня 2021 року, у вказаної квартирі осіб: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , тому відомості у Договорі відповідали наявної у КРА інформації. Як встановлено судом рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.10.2014 , винесеного по справі №520/3343/14ц були задоволені позовні вимоги позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та визнано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право користування житлом в кв. [ADDRESS] Рішення Київського районного суду м. Одеси в частині задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання права на користування житлом, квартирою [ADDRESS] , постановою Одеського апеляційного суду від 03.03.2015, залишено без змін. Згідно довідки №Ш4-274724-ф/л наданої 19.10.2021 Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради [PERSON] з 07.06.2021 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . У звязку із наявною суперечливістю двох довідок одного органу стосовно реєстрації позивачці ухвалою суду були 27.11.2024 витребувані докази та згідно відповіді Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради повідомлено про помилковість інформації у довідці від 02 вересня 2021 року №К4-224813-ю/л на даної по запиту Київської районної адміністрації Одеської міської ради. Та вірності відомостей зазначених у довідці №Ш4-274724-ф/л від 19.10.2021 про те, що [PERSON] з 07.06.2021 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу ( далі ЦК ) України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. . Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. За положеннями статті 1 Житлового кодексу ( далі ЖК ) України, конституційне право на житло забезпечується розвитком і охороною житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєного житла, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги. Згідно із статтею 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Відповідно до статті 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Згідно зі статтею 103 ЖК України договір найму жилого приміщення може бути змінено відповідно до вимог законодавства України. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. За змістом статті 62 ЖК України до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також норми Цивільного кодексу України. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)). Відповідно до частин першої, четвертої статті 816 ЦК України у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо володіння та користування житлом. Порядок володіння та користування житлом наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним, визначається за домовленістю між ними, а у разі спору - встановлюється за рішенням суду. З огляду на характер спірних правовідносин ( рішенням суду вже визначено право позивача на користування вказаної квартирою, та відсутність вимог та спору стосовно вселення та визначення порядку користування квартирою) суд приходить о висновку що саме обраний позивачем спосіб захисту внесення змін до договору найму - в якому не зазначено факт реєстрації та проживання у квартирі позивачці, є ефективним способом захисту порушеного права , який підлягає захисту саме шляхом внесення у договір найма відомостей про [PERSON] так як користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Даний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 року по справі №922/2589/19. Згідно вимог ч.1 ст. 267 ЦПК суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. У даному випадку з урахуванням предмету спору та суті рішення суду, належним виконання якого, як і належним і ефективним захистом порушеного права позивача буде не лише встановлення самого факту порушеного права та його поновлення а і визначення що вказане рішення є підставою Київської районної адміністрації Одеської міської ради для видачі договору найму вказаного приміщення №707/21-к від 08.09.2021 у нової редакції із зазначенням у п. 1.1. «Наймодавець надає зазначену квартиру наймачу та членам її сім`ї: донька [PERSON] , 1990 р.н., внучка - [PERSON] ,2011 р.н., [PERSON] , [INFO] у безстрокове користування», без додаткового отримання згод від наймачів та членів їх сім`ї. \~Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ). Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: approved