Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні [PERSON] та [PERSON] квартирою [ADDRESS] та вселити [PERSON] , [INFO] , і малолітню [PERSON] , [INFO] , до квартири [ADDRESS] , у якій вони зареєстровані. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] на даний час порушує право її та їх дочки на житло і перешкоджає вселенню до квартири [ADDRESS] , у якій вони зареєстровані. Ухвалою судді Богуславського районного суду Київської області Тітова М.Б. від 11 червня 2021 було прийнято до свого провадження вказану позовну заяву та призначено підготовче судове засідання на 16 серпня 2021 року. 09.09.2021 відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволені позовних вимог відмовити та в обґрунтування заперечень зазначає, що він перешкод в користуванні квартирою не чинив. Дійсно, [PERSON] \~ з дочкою останній час відсутні за адресою своєї реєстрації. Позивачка забравши дитину покинула спірне жиле приміщення за власною волею, оскільки прийняла рішення проживати окремо. При цьому, зазначає, що [PERSON] \~ благоустрій вказаного житла не здійснювала, оскільки на час проживання в квартирі доходів немала. Ремонт в квартирі було зроблено відповідачем за кошти позичені в його батьків. Крім того, відповідач зазначає, що він з 11.06.2021 перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , з якою проживає станом на тепер у спірній квартирі однією сім`єю разом із її сином [PERSON] , [INFO] . Дана обставина виключає можливість фактичного одночасового проживання там позивачки. 19 жовтня 2021 року провадження по даній справі було зупинене відповідно до пункту 6 ч.1 ст. 252 ЦПК України до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 358/1499/20 (провадження №2/358/299/21) за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Богуславська міська рада Київської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 17 червня 2022 року (справа № 358/1499/20) відмовлено в задоволені позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Богуславська міська рада Київської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Постановою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року рішення Богуславського районного суду Київської області від 17 червня 2022 року залишено без змін. Ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 21 грудня 2022 року провадження у справі було поновлено та продовжене підготовче провадження, яке завершено 20 червня 2023 року з винесенням ухвали суду від 20.06.2023 про закриття підготовчого провадження в даній справі та призначення справи до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка та її\~ представник адвокат Орло Ю.В. позов підтримали, посилаючись на факти та докази викладені в позовній заяві. Також, пояснили, що на даний час між [PERSON] та відповідачем [PERSON] виник спір, як між наймачем квартири та\~ колишнім членом сім`ї\~\~ з приводу користування вищевказаним житлом. Відповідач [PERSON] на даний час порушує право позивачки та їх дочки на житло і перешкоджає вселенню до спірної квартири. Також звернули увагу на те, що рішенням Богуславського районного суду Київської області від 17.06.2022, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 30.11.2022, у справі № 358/1499/20 у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відмовлено в повному обсязі.\~ Відповідач 1 виконавчий комітет Богуславської міської ради в судове засідання свого представника не направив, але в.о. міського голови Олександр САЛАТА подав заяву, в якій просять проводити судовий розгляд без представника відповідача 1, а також зазначив, що позовні вимоги визнають. Відповідач 2\~ [PERSON] \~ та його представник - адвокат Лісовий О.О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи - Виконавчий комітет Богуславської міської ради в особі служби у справах дітей Калінська О.А. у судовому засіданні позовні вимоги щодо вселення в спірну квартиру малолітньої [PERSON] , [INFO] , підтримала, щодо вселення позивачки то вказала не те, що це не відноситься до її компетенції. Суд заслухавши сторони та їх представників, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, свідка, дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 16 липня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 758 вбачається, що 16 липня 2011 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, після реєстрації шлюбу подружжю присвоєно прізвище: [PERSON] (а.с.8). В період перебування в шлюбі, у сторін [INFO] народилася [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 20 грудня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 1535 (а.с.9). Відповідач [PERSON] з сім`єю 3 (три) особи, являється наймачем трикімнатної ізольованої квартири [ADDRESS] , що підтверджується ордером на жиле приміщення за № 345/02 Серія Зл., який виданий [PERSON] на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету Золотоніського ЛВУМГ Філії УМГ «Черкаситрансгаз» ДК\~ «Укртрансгаз» (протокол № 7А від 05.07.2012 року). Склад сім`ї має наступний: дружина [PERSON] та дочка [PERSON] (а.с. 15). Позивачка [PERSON] , відповідач [PERSON] , та їхня малолітня дочка [PERSON] з 14 серпня 2012 року зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та реєстрацію за № 06/26/347 від 05.05.2021 та довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області №5858 від 01.06.2021 (а.с. 6, 19). Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 13 березня 2019 року у справі № 358/1189/18, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , було розірвано (а.с. 10). Позивачка [PERSON] та дочка сторін [PERSON] , [INFO] , іншого житла на праві власності не мають, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с. 13). В судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] разом з дочкою не проживає з березня 2019 року у квартирі [ADDRESS] з поважних причин, а саме з приводу конфліктів між нею та колишнім чоловіком [PERSON] , що мали місце під час спільного проживання в квартирі. Зазначені факти були встановлені рішенням Богуславського районного суду Київської області від 17 червня 2022 року, яким відмовлено в задоволені позову [PERSON] до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Листом начальника відділення поліції №2 Обухівського районного управління поліції ГУНП в Київській області від 01.04.2021 підтверджується, що 27 березня 2021 року\~ та 29 березня 2021 року позивачка [PERSON] зверталася до начальника відділення поліції №2 Обухівського районного управління поліції ГУНП в Київській області, [PERSON] із проханням прийняти міри до її колишнього чоловіка [PERSON] , [INFO] , який не впускає її та їхню малолітню дочку [PERSON] , [INFO] до їхнього спільного житла за адресою: [ADDRESS] (ЄО за № 985 від 27.03.2021 та за № 990 від 27.03.2021; № 1015 від 29.03.2021) (а.с.12). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що натепер перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , вони проживають в спірній квартирі з 2021 року, ведуть спільне господарство. [PERSON] до квартири за цей час не приходила, перешкоди їй ніхто не чинив в користування спірною квартирою. Вона вважає, що вселення позивачки в квартиру неможливе, оскільки на даний час в квартирі проживає також її малолітній син [PERSON] , [INFO] , а також вона являється постраждалою від Чорнобильської катастрофи (категорія 1) та особою з 3-ю групою інвалідності. Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, які перенесли променеву хворобу будь-якого ступеня або стали особами з інвалідністю внаслідок Чорнобильської катастрофи, які потребують поліпшення житлових умов, надається додаткова жила площа у вигляді окремої кімнати. Тому дані обставини виключають можливість фактичного одночасового проживання у спірній квартирі позивачки. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду є наступними. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Також суд звертає увагу, що відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. З аналізу положень другого речення частини першої, частини другої статті 47 Основного Закону України випливає, що право на житло може бути реалізоване у спосіб будівництва житла, придбання його у власність або взяття в оренду, а громадянами, які потребують соціального захисту, - у спосіб отримання соціального житла від держави або органів місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Додатково суд звертає увагу, що дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Право малолітньої/неповнолітньої дитини на користування житловим приміщенням надасть їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України. У відповідності до ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Конвенцією «Про права дитини» (ратифікованою Постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991) визначено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження (ст. 7); жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків ,з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору (ч. 1 ст. 64 ЖК УРСР). Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Статтею 109 ЖК Української РСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (III) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина мас право па такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на життя закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні її культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10). Пунктом І статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ССПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Суд зауважує, що під час розгляду справи будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження втрати [PERSON] та її малолітньої дочки права користування квартирою [ADDRESS] та правомірності їх фактичного виселення з помешкання у якому вони залишаються бути зареєстрованими суду не надано. Таким чином, оскільки з матеріалів справи убачається, що відповідач [PERSON] чинить позивачці разом з малолітньою дочкою перешкоди у праві користування спірною квартирою [ADDRESS] по місцю їх реєстрації, і останні позбавлені можливості потрапити у вказане помешкання, суд вважає, що позовні вимоги потрібно задовольнити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачкою при поданні позову сплачено судовий збір в сумі 908,00 гривень. Вираховуючи розмір задоволених позовних вимог, правильним є висновок про те, що з відповідачів підлягає до стягнення на користь позивача судовий збір в розмірі 908,00 гривень. За змістом статті 134 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи. Аналогічні позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18, від 01.09.2022 по справі № 640/16093/21. Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як вбачається з матеріалів справи, правнича допомога адвоката полягала у вивченні матеріалів справи та судової практики, складанні позовної заяви та подання до суду, та безпосередні участі в судовому засіданні. Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що позивач отримала адвокатські послуги, які співмірними зі складністю справи та витраченого адвокатом часу суд вважає за необхідне стягнути із відповідачів на її користь витрати на професійну правничу допомогу в сумі по 5000 гривень із кожного відповідача. На підставі Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 9, 64, 109 Житлового кодексу Української РСР, ст. ст. 29, 379 Цивільного Кодексу України, з урахуванням положень Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved