Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-22 00:00:00

До Сколівського районного суду Львівської області 13 вересня 2024 року в порядку цивільного судочинства звернувся позивач [PERSON] в особі належно уповноваженого представника (згідно з ордером на надання правничої (правової) допомоги № 005/24 від 12 вересня 2024 року) адвоката Вуйцік Ольги Богданівни, з позовною заявою до відповідача Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області про визнання права власності, в якій просить визнати за [PERSON] на частку житлового будинку (літ. А-1) з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд по [ADDRESS] загальною площею 47,1 кв.м, житловою - 27,9 кв.м. за набувальною давністю. Свої вимоги мотивує тим, що є власником житлового будинку з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті своєї дружини, яка у свою чергу успадкувала дане майно в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Іншим спадкоємцем житлового будинку з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд по [ADDRESS] , згідно заповіту, була [PERSON] , яка померла [INFO] та на момент смерті проживала в російській федерації, у м. москва, що підтверджується свідоцтвом про її смерть, і після смерті заповідача [PERSON] спадщину у вигляді житлового будинку з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд по [ADDRESS] за заповітом не прийняла. Після смерті [PERSON] її діти, [PERSON] та [PERSON] , які є громадянами російської федерації та проживають у м. москва, спадщину також не прийняли. Таким чином, житлового будинку з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд по [ADDRESS] після смерті заповідача [PERSON] залишалась юридично неоформленою, однак, позивач разом із своєю дружиною, фактично після набуття останньою права власності в порядку спадкування на частину спірного майна, починаючи з 1995 року і по даний час, тобто впродовж 29 років відкрито, безперервно і добросовісно володіє чужим майном, а відтак позивач вважає, що має право для визнання за ним права власності на житлового будинку з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд по [ADDRESS] за набувальною давністю у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Курницької В.Я. від 20 вересня 2024 року прийнято вказану вище позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження з визначенням дати підготовчого засідання на 04 грудня 2024 року. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 04 грудня 2024 року закрито підготовче провадженняу справі, призначено її до судового розгляду по суті на 13 грудня 2024 року. В судове засідання, призначене на 13 грудня 2024 року, представник позивача адвокат Вуйцік О.Б. подала заяву, в якій просила розгляду справи проводити за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, просила їх задовольнити. Від відповідача - Козівської сільської\~ради Стрийського\~району Львівської\~області до суду надійшла заява про те, що відповідач позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, розгляд справи по суті проводити за відсутності представника відповідача. Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання та заявили клопотання про розгляд справи у їх відсутності, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, суд вважає за можливе здійснювати розгляд без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оскільки текст рішення складено 23 грудня 2024 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 13 грудня 2024 року, датою ухвалення рішення є саме 23 грудня 2024 року. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом позивач є власником житлового будинку з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд по [ADDRESS] . Зазначена вказаного нерухомого майна належала дружині позивача [PERSON] , котра померла [INFO] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , виданого Сколівською державною нотаріальною конторою 12 жовтня 1998 року за реєстровим № 1302, зареєстрованого Стрийським МБТІ 13 жовтня 1998 року за реєстровим № 134. Іншу житлового будинку з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд по [ADDRESS] , згідно заповіту, складеного та посвідченого 09 червня 1995 року секретарем Козівської сільської ради Сколівського району Львівської області, спадкодавець [PERSON] , яка померла [INFO] заповідала [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] та на момент смерті проживала в російській федерації, у м. москва, що підтверджується свідоцтвом про її смерть, та після смерті заповідача [PERSON] спадщину у вигляді житлового будинку з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд по [ADDRESS] за заповітом не прийняла. Після смерті [PERSON] її діти [PERSON] та [PERSON] , які є громадянами російської федерації та проживають у м. москва, спадщину не прийняли, відповідно будь-яких прав щодо спірного нерухомого майна не мають, як з огляду на неприйняття їхньою матір`ю спадщини після смерті заповідача [PERSON] , так і з огляду на обмеження, що встановлені в Україні відносно громадян російської федерації у зв`язку із повномасштабним вторгенням росії на територію України. Таким чином, житлового будинку з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд по [ADDRESS] після смерті заповідача [PERSON] залишалась юридично неоформленою. Судом також встановлено, що позивач разом із своєю дружиною [PERSON] , фактично після набуття останньою права власності в порядку спадкування на частину спірного майна, починаючи з 1995 року і по даний час, тобто впродовж 29 років, відкрито, безперервно і добросовісно володіє чужим майном, а відтак звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на житлового будинку з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд по [ADDRESS] за набувальною давністю. Відповідно до ст.\~344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344\~Цивільного кодексу\~України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Згідно п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, відповідно до частини першої статті 344\~ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом\~України (далі - ЗК), зокрема статтею 119. Пункт 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Крім цього, згідно п. 13 цієї ж Постанови можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК, для такого набуття необхідна сукупність умов: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. У постанові ВС від 10 лютого 2020 року у справі № 923/82/19 суд зробив висновок про те, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2\~Цивільного кодексу\~України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі\~України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року № 910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини першої статті 344\~Цивільного кодексу\~України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник». Позивач добросовісно заволодів спірного житлового будинку, володіє таким відкрито і безперервно впродовж 29 років, а саме з 1995 року користується даним домоволодінням разом із усіма належними до нього спорудами, веде господарство, підтримує будинок в належному санітарному та технічному стані, здійснює поточний ремонт, обробляє прилеглу до будинку земельну ділянку, сплачує усі комунальні послуги. В свою чергу, інші особи, які б могли за заповітом та законом претендувати на іншу частину вказаного спірного майна з 1995 року і по даний час не вчиняли жодних юридичних дій щодо оформлення права власності на таке майно і таке право ними втрачено в силу неприйняття спадщини та внаслідок обмежень, які існують на даний час в Україні відносно громадян російської федерації. Відповідно до ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. У постанові від 09 липня 2019 року у справі № 920/999/16 Верховний Суд роз`яснив, що набуття права власності на річ за набувальною давністю - це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва. З огляду на вищевикладене, суд, беручи до уваги визнання позовних вимог відповідачем, дійшов переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, які в своїй сукупності є достатніми для задоволення даного позову в повному обсязі. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved