Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просить розірвати шлюб, зареєстрований 15.07.2016 із [PERSON] , аргументуючи свої вимоги тим, що від шлюбу дітей не мають, з часу укладення шлюбу сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, у зв`язку з цим, подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки. Ухвалою судді 19.11.2024 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Учасники судового розгляду в судове засідання не з`явились. Позивачка у позові просила про розгляд справи без її участі. Відповідач, у зв`язку з відсутністю відомостей про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, про розгляд справи сповіщався у порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідач, згідно із ч. 11 ст. 128 ЦПК України повідомлений, відзив не подав, причини неявки в судове засідання не повідомив, суд відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України розглядає справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення з урахуванням того, що позивачка не заперечує проти такого вирішення справи. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилося у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши докази по справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 15.07.2016 Пирятинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, за актовим записом № 49 (а.с. 6). Відповідно до частини третьої статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд дійшов висновку, що рішення позивачки про розлучення є виваженим і свідомим, причини, з яких вони наполягає на розірванні шлюбу - обґрунтованими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини вона наміру не має. Суд не може примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. Враховуючи викладене,

Outcome: approved