Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеною заявою, у якій просила видати обмежувальний припис відносно [PERSON] на строк 6 місяців, яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки, а саме: -Заборонити перебувати у місці проживання (перебування) постраждалої особи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; -Заборонити наближатись на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування) постраждалої особи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; -Заборонити вести листування, телефонні розмови з постраждалою особою [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку, як особисто так і через третіх осіб. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 27 жовтня 1984 року сторони уклали шлюб, який розірвано 28 травня 2020 року рішенням Солом`янського районного суду міста Києва. Заявник повідомляє, що є постраждалою особою від кривдника шляхом психологічного та фізичного насильства з нанесенням тілесних ушкоджень та призводить до травмування її психологічного та фізичного здоров`я, що порушує життєдіяльність заявника більше 18 років. При цьому, тиск продовжується і після розірвання шлюбу нанесенням тілесних ушкоджень та негативних висловлювань. Заявник неодноразово зверталась до медичних закладів з метою встановлення наявності та ступені тяжкості тілесних ушкоджень. 24.06.2006 [PERSON] здійснив відносно постраждалої особи домашнє насильство та наніс тілесні ушкодження, які зафіксовано висновком спеціаліста. 02.01.2008 кривдник вчинив домашнє насильство та наніс [PERSON] тілесні ушкодження, які зафіксовано висновком спеціаліста. 25.09.2017 [PERSON] вчинив домашнє насильство відносно [PERSON] та наявний висновок спеціаліста. 19.12.2017 [PERSON] повторно зверталась до відділу судово-медичної експертизи у зв`язку з нанесенням тілесних ушкоджень кривдником заявнику 18 грудня 2017 року. У серпні 2018 року [PERSON] вчинив повторне домашнє насильство та притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення психологічного насильства, передбаченого ч.1 ст173-2 КУпАП. 31.10.2023 [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП. 16.11.2024 кривдник вчинив домашнє насильство відносно заявника, внаслідок чого заявник зверталась за психологічною допомогою. Звертає увагу суду, що заінтересована особа після розлучення з метою систематичного продовження домашнього насильства вирішив проживати в квартирі, де мешкали як подружжя за адресою: [ADDRESS] . При цьому, кривдник з 2015 року володіє іншою квартирою, тобто має змогу проживати окремо від заявника. Заявник неодноразово намагалась врегулювати питання щодо гідної поведінки відносно себе із заінтересованою особою шляхом проведення конструктивних перемовин, кривдник час від часу йде на діалог, однак потім його дії та поведінка проявляється негативними наслідками. Незмінна поведінка [PERSON] протягом 18 років свідчить про небажання жити загальнолюдським життям з повагою. Заявник побоюється, що фізичне та психологічне насильство з часом може трансформуватись у тяжку форми фізичного насильства з трагічними наслідками. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року відкрито окреме провадження у справі. Заявник у судовому засіданні просила суд задовольнити її заяву, адже вона, як жінка, наразі потребує захисту від держави. Додатково звернула увагу суду, що незаконні дії заінтересованої особи продовжуються, постійно вчиняються факти домашнього насильства відносно заявника. Заявник зазначає, що обмежувальний припис є єдиним стримуючим заходом кривдника для забезпечення своєї безпеки. Заінтересована особа у судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви та поклався на розсуд суду. Зазначив, що домашнє насильство не вчиняє, а заявник все вигадує. Крім того, неодноразово допускав в судовому засідання звинувачення заявника та образи в її бік в присутності третіх осіб. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п.п.3, 6, 7, 8, 14, 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Згідно з п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають постраждала особа або її представник. Частиною 2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» встановлено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Згідно з ч.ч.3, 4 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №756/2072/18. Крім того, у вказаній постанові роз`яснено, що під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Судом встановлено, відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 27 жовтня 1984 року. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 травня 2020 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно з копією висновка спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи Київського міського бюро судово-медичної експертизи від 29 серпня 2006 року №8069 відносно [PERSON] , обставини справи зі слів: в ніч з 24 на 25 серпня 2006 року чоловік [PERSON] штовхнув, при падінні вдарилась обличчям об підлогу, пошкодила ліву руку та дві ноги, висновок: описані ушкодження спричинені тупим предметом, по давності можуть відповідати зазначеному терміну та відносяться до легких тілесних ушкоджень. Відповідно до копії висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи Київського міського бюро судово-медичних експертиз від 03 січня 2008 року №3/Ж відносно [PERSON] , обставини справи зі слів: 02 січня 2008 року близько 11:00 годин [PERSON] наніс удар ногою в спину, висновок: описані ушкодження спричинені тупим предметом, по давності можуть відповідати зазначеному терміну та відносяться до легких тілесних ушкоджень. Згідно з копією висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи Відділу судово-медичної експертизи потерпілих, звинувачених та інших осіб від 27 вересня 2017 року №1579/Ж відносно [PERSON] , обставини справи зі слів: 25 вересня 2017 року приблизно о 18.00 год чоловік [PERSON] наносив удари кулаками та ногами в голову та в різні частини тіла, висновок: описані тілесні ушкодження у вигляді синців утворилися від дії тупого предмету, не виключено у зазначений строк, тобто 25 вересня 2017 року та за ступенем тяжкості відносяться до легкого тілесного ушкодження. Відповідно до копії висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи Відділу судово-медичної експертизи потерпілих, звинувачених та інших осіб від 19 грудня 2017 року №1964/Ж відносно [PERSON] , обставини справи зі слів: 18 грудня 2017 року приблизно о 22.00 чоловік [PERSON] руками наносив удари по голові, руками, живіт, спину, ногами, штовхав, падала на ліжко, руками стискав шию, висновок: при огляді у [PERSON] , [INFO] , мали місце тілесні ушкодження у вигляді синців, за ступенем тяжкості відносяться до легкого тілесного ушкодження. Згідно з копією довідки директора «Центр сім`ї» Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 18 листопада 2024 року №3, 21 жовтня 2024 року [PERSON] дійсно зверталась в «Центр сім`ї» за психологічною допомогою у зв`язку з випадком домашнього насильства відповідно до протоколу ВАВ №583803 від 16 жовтня 2024 року, де вона заявлена як постраждала особа. Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України). Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Левчук проти України» (заява № 17496/19), в якій визнав порушення ст.8 Конвенції з прав людини (право на повагу до приватного і сімейного життя). Згідно до ст.8 Конвенції з прав людини, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. ЄСПЛ у даній справі вказав, що покладаючись на статтю 8 Європейської Конвенції з прав людини, суди не мають бути надмірно формалістичними у своїх рішеннях, які викликають у особи почуття безкарності та піддають заявника, ще більшому ризику психологічного переслідування та нападу. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №756/3859/19, обмежувальний припис, передбачений вищезазначеним законом, за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм кримінального законодавства), а є тимчасовим заходом, який виконує захисну та запобіжну функцію і направлений на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених цим законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Також Верховний Суд у постанові від 28 квітня 2020 року у справі №754/11171/19, звернув увагу щодо необхідності оцінки судом пропорційності втручання у права та свободи особи при застосуванні обмежувального припису. Відповідно до практики ЄСПЛ будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, зокрема, заходи втручання мають бути передбачені національним законодавством (рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» («Shchokin v. Ukraine», заяви № 23759/03 та № 37943/06, п.п. 50-51). При цьому таке втручання має забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (дивитись, наприклад, рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява № 4909/04, п.39). Відповідно до ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Саме на захист людини, її життя і здоров`я, недоторканості та безпеки спрямоване обґрунтоване застосування обмежувального припису. В свою чергу, згідно із частиною четвертою статті 13 Конституції України держава взяла на себе зобов`язання забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності. Однак частина перша статті 63 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно, враховуючи що найвища соціальна цінність, закріплена у статті 3 Конституції України, переважає над конституційним правом особи, передбаченим частиною четвертою статті 13 Конституції України, що відповідає загальному інтересу суспільства, допускається обмеження останнього на користь першого в межах правил, встановлених законом. У цій справі життя та здоров`я, недоторканність і безпека заявниці, як найвища соціальна цінність, переважають над правом заінтересованої особи на вільне пересування, а тому допускається його обмеження, оскільки втручання держави у це право через механізм обмежувального припису є виправданим, якщо суд встановив підстави для застосування цього обмежувального припису. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У кожному конкретному випадку суд має враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону. Докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. Як докази до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Заявник надала належні докази, зокрема докази неодноразових звернень до медичних установ та за психологічною допомогою. Суд звертає увагу, що заявник просить видати обмежувальний припис у частині заборони перебувати у місці проживання постраждалої особи та заборони наближатись на відстань 100 метрів до місця проживання постраждалої особи за адресою: [ADDRESS] , однак необхідно зазначити, що таке втручання в права та обов`язки заінтересованої особи не є виправданим, оскільки і заявник, і заінтересована особа проживають за вказаною адресою та мають місце реєстрації. Суд вважає, що вжиті заявницею розумні заходи для її захисту, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявника. Отже, враховуючи наявність конфліктної ситуації між заявником та заінтересованою особою, суд дійшов висновку про високий рівень вірогідності повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту [PERSON] необхідно застосувати обмежувальний припис відносно [PERSON] , оскільки заявник, як жертва домашнього насильства, з урахуванням та оцінкою наявних ризиків, потребує захисту у порядку, передбаченому законом. Відтак, виходячи із принципу пропорційності, оцінюючи ризики продовження протиправної поведінки [PERSON] та його вплив на заявника, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що він не здатний повністю контролювати свої дії, суд вважає, що такі втручання в особисті права як заборона контактувати будь-яким чином з постраждалою особою, зокрема вести листування, телефонні переговори, контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб - є пропорційним, доречним та відповідає меті його застосування, та водночас забезпечить дієвий та ефективний захист заявника від кривдника. Відповідно до ч.ч.1, 2, 4 ст.350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" або Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", на строк від одного до шести місяців. Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання. З огляду на вищевикладене, заява про видачу обмежувального припису є обґрунтованою та такою, що підлягає частковому задоволенню. За заявою осіб, визначених статтею 350-2 цього Кодексу, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду згідно з частиною другою статті 350-6 цього Кодексу (ч.1 ст.350-7 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

Outcome: partial