Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

Представник позивача звернувся з позовом до АТ «Мегабанк» про визнання [PERSON] ,\~ [INFO] , власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 86,2 кв.м, житловою площею 50,4 кв.м. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11 березня 2021 року між Акціонерним товариством «Мегабанк» та [PERSON] укладено попередній договір. За умовами договору позивач в забезпечення своїх обов`язків з купівлі квартири перераховує або вносить на рахунок відповідача, що відкритий в АТ «МЕГАБАНК», грошові кошти (гарантійні платежі), за графіком платежів, які будуть перераховуватися або вноситися позивачкою на рахунок відповідача в розмірі 71 833,00 грн до останнього числа кожного місяця, у рахунок належного від позивачки платежу за основним договором, а відповідач приймає їх як забезпечення виконання зобов`язань про укладання основного договору купівлі-продажу квартири, зазначеного в п. 1 договору, а решту суми у розмірі 71 841,00 грн позивач сплачує відповідачу в день підписання основного договору та його нотаріального посвідчення, але не пізніше 31 березня 2023 року. Сума грошових коштів, які будуть сплачені, згідно цього договору входять в оплату квартири по основному договору. На виконання умов договору позивач здійснювала платежі шляхом внесення готівки у касу банку через відкритий для неї рахунок, виходячи з встановленого графіку. Станом січень 2022 року позивач здійснювала платежі з випередженням визначеного сторонами графіку, оскільки на той час вона мала сплатити 2 442 330 грн, а фактично сплатила 2 467 682 грн. 24.02.2022 р. розпочалася повномасштабна збройна агресія РФ проти України. Місто Харків і Харківська область з моменту вторгнення ЗС РФ в Україну потрапили у зону активних бойових дій, в зв`язку з чим перебування у місті стало небезпечним для життя, внаслідок чого позивач, побоюючись за життя свого сина 2017 року народження, виїхала разом з ним з місця свого постійного проживання і з березня 2022 року по теперішній час тимчасово проживає у м. Катовіце (Польща). Після виїзду з України позивач, яка вносила кошти за договором лише готівкою і не знала платіжних реквізитів банку для безготівкових розрахунків, не змогла з`ясувати їх, оскільки внаслідок обстрілів м. Харкова АТ «Мегабанк» тимчасово припинив свою діяльність, а встановити зв`язок з контактною особою, яка займалась організацією укладення попереднього договору, під час бойових дій у місті виявилося неможливим. Оскільки зв`язок позивачки з банком був втрачений, позивач, перебуваючи за кордоном і не маючи платіжних реквізитів, з початком збройної агресії РФ припинила здійснювати платежі за договором через незалежні від неї обставини. Обставини, що мають місце на території України та пов`язані з агресією РФ проти України, підпадають під визначення форс-мажорних обставин (непереборна сила). Укладений між сторонами попередній договір вчинено для приховування договору купівлі-продажу квартири. Із змісту укладеного сторонами Договору вбачається, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору купівлі продажу, а саме: узгодили істотні умови (характеристики) предмет договору купівлі-продажу, узгодили ціну продажу предмету, узгодили порядок та строк здійснення оплати за предмет договору. В договорі встановлено, що сума грошових коштів, які будуть сплачені, згідно цього попереднього договору входять в оплату квартири по основному договору та передбачено зобов`язання щодо сплати ціни основного договору до його укладення (не пізніше 31.03.2023 року) тобто сторони узгодили між собою зобов`язання майнового характеру у вигляді сплати грошових коштів, які в контексті правовідносин, що склались між сторонами є по своїй правовій природі оплатою за договором купівлі-продажу. Наявність у попередньому договорі узгоджених між сторонами зобов`язань вказує на те, що назва договору «Попередній договір» не відповідає змісту договору та дійсним правовідносинам, що склались між сторонами. Таким чином з`ясування сутності зобов`язання, яке виникло внаслідок укладення правочину, має здійснюватися шляхом оцінки умов договору про права та обов`язки сторін у їх сукупності. З огляду на вищевикладене, між позивачем та відповідачем було укладено не попередній договір в межах передбаченої статтею 635 Цивільного кодексу України правової конструкції, а договір купівлі-продажу відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України. Згідно відповіді банку № 3579 від 26.12.2023 року на запит позивача від 08.12.2022 року, в якому вона просила повідомити реквізити для сплати залишку суми оплати за квартиру, відповідач повідомив, що він в односторонньому порядку припиняє попередній договір та відмовився укладати основний договір. Частково сплачені за попереднім договором грошові кошти в сумі 2 467 682 грн. у зв`язку з припиненням попереднього договору були перераховані банком на рахунок [NUMBER] в АТ «МЕГАБАНК». З цього приводу позивач зазначає, що рахунок [NUMBER] в АТ «МЕГАБАНК» самим позивачем не відкривався і їй не належить, що унеможливлює для неї повернення сплачених нею за квартиру грошових коштів. Ухвалою суду від 13 травня 2024 року по справі відкрито загальне провадження та призначено підготовче судове засідання. 10.06.2024 надійшов відзив на позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог. На обгрунтування заперечень проти позову представник зазначив, що починаючи з 22.07.2022 року АТ «Мегабанк» знаходиться в процесі ліквідації. Наразі АТ «Мегабанк» здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), який є спеціальним в умовах проведення процедури виведення з ринку та ліквідації неплатоспроможного банку. Цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. 11 березня 2021 року між банком та [PERSON] було укладено попередній договір. Згідно умов попереднього договору сторони домовились за умови повної сплати грошових коштів, в строк, обумовлений п.2.3. попереднього договору, в майбутньому укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 2.3. попереднього договору встановлено, що сторона 2 в забезпечення своїх обов`язків з купівлі квартири, перераховує або вносить на рахунок сторони 1, грошові кошти (гарантійні платежі), за встановленим графіком платежів. Позивачем було порушено встановлений попереднім договором графік платежів, загальна сума несплачених гарантійних платежів становить 980 318,00 грн. У зв`язку з порушенням позивачем встановленого попереднім договором графіку платежів, попередній договір припинено на підставі п.6 попереднього договору. Частково сплачені позивачем за попереднім договором грошові кошти в сумі 2 467 682,00 грн у зв`язку з припиненням попереднього договору були перераховані Банком на рахунок позивача [NUMBER] в АТ «Мегабанк». Таким чином, АТ «Мегабанк» правомірно розірвав в односторонньому порядку попередній договір. У зв`язку з порушенням позивачем встановленого попереднім договором графіку платежів, попередній договір було припинено на підставі п. 6 попереднього договору. Грошові кошти, що були перераховані позивачем на рахунок АТ «Мегабанк» № [NUMBER] згідно умов попереднього договору підлягають поверненню, однак виключно у спосіб, визначений ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в порядку черговості, встановленій ст. 52 Закону, оскільки АТ «МЕГАБАНК» перебуває в ліквідаційній процедурі. Інформацію про затвердження сформованого Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Мегабанк» оприлюднено 07.10.2022 р. на вебсайті Фонду та вебсайті АТ «Мегабанк», а також на сторінці Фонду в соціальній мережі Facebook. Кредиторам АТ «Мегабанк» для погашення їхніх вимог необхідно направити заяву про визнання вимог кредитора разом із реквізитами банківського рахунку, відкритого у діючому (платоспроможному) банку, протягом усього терміну здійснення ліквідаційної процедури банку, але не пізніше 45 днів до планової дати складання ліквідаційного балансу АТ «Мегабанк». Кредитором банку у визначенні Закону України «Про банки і банківську діяльність» є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов`язань. Задоволення вимог кредиторів здійснюватиметься за рахунок коштів, одержаних у результаті ліквідації та реалізації майна (активів) банку, у черговості, що передбачена частиною першою статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 13.06.2024 надійшла відповідь на відзив із зазначенням, що затримка у здійсненні позивачем платежів за договором була викликана обставинами непереборної сили, банк зупинив свою діяльність внаслідок визнання його неплатоспроможним, позивач докладала зусиль для відновлення платежів за договором, але відповідач припинив договірні стосунки з нею. 19.06.2024 надійшли заперечення на відзив із зазначенням того, що позивачем було порушено встановлений попереднім договором графік платежів та загальна сума несплачених гарантійних платежів становить 980318,00 грн, лист ТПП України не є сертифікатом у розумінні Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні», має загальний характер та безпосередньо не доводить обставини, які можуть слугувати підставою для звільнення сторони від відповідальності, повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше, проте жодного повідомлення від позивача не надходило. 10.07.2024 надійшли додаткові пояснення у справі від представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем було порушено встановлений попереднім договором графік платежів. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити, пояснивши, що після повномасштабного вторгнення банк не працював, поруч з місцем проживання позивача стався обстріл, після чого позивач виїхала до Польщі з єдиною дитиною. Зараз квартира, де проживала позивача на [ADDRESS] знищена. У грудні 2022 року позивач зверталася до АТ «Мегабанк» із запитом з метою отримання інформації про стан заборгованості та діючий розрахунковий рахунок для сплати платежів за договором, проте банк не надав вказаної інформації та в односторонньому порядку розірвав попередній договір. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, пояснивши що на початку повномасштабного вторгнення банк здійснював роботу обмежено, листування з позивачем не велося, з 02 червня 2022 року запроваджено тимчасово адміністрацію, а з 21 липня 2022 року почалася процедура ліквідації. Після початку процедури ліквідації банку рахунок банку був закритий та відкрито єдиний рахунок в НБУ для зарахування всіх коштів та платежів. Позивачу повідомлено про ліквідацію банку після розірвання договору. Відсутні форс-мажорні обставини, внесення коштів на депозитний рахунок суду не свідчить про виконання договору. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. 04 березня 2021 року між АТ «Мегабанк» та [PERSON] укладено договір №988/392П/2021. Згідно п.1.1, 1.2 договору за договором банк зобов`язується приймати та зараховувати на рахунки, відкриті клієнтові (володільцеві рахунків), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунків та проведення інших операцій за рахунками відповідно до законодавства України, нормативно-правових актів Національного банку України, згідно тарифів (додаток №1) та правил обслуговування клієнтів в АТ «Мегабанк». Банк відкриває клієнту рахунок № [NUMBER] в гривнях. 11 березня 2021 року між АТ «Мегабанк» та [PERSON] укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. Згідно п.1 договору сторони зобов`язуються у майбутньому, в строк обумовлений п.2.3 цього договору, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За умовами договору АТ «Мегабанк» передає у власність [PERSON] квартиру, а позивач зобов`язується прийняти квартиру і сплатити відповідачу його вартість відповідно до п.п.2.2 цього договору. Загальна ціна основного договору складатиме 3\~448\~000,00 грн. [PERSON] в забезпечення своїх зобов`язань з купівлі квартири, перераховує або вносить на рахунок АТ «Мегабанк» № [NUMBER] відкритий в АТ «Мегабанк», грошові кошти (гарантійні платежі), за таким графіком платежів, а саме: до 11.03.2021 - 1 724\~000 грн, до 28.02.2023 1652159,00 грн, які будуть перераховуватися або вноситися [PERSON] на рахунок АТ «Мегабанк» грошові кошти (гарантійні платежі) в розмірі 71833,00 грн до останнього числа кожного місяця, у рахунок належного від позивача платежу за основним договором, а відповідач приймає їх як забезпечення виконання зобов`язань про укладення основного договору купівлі-продажу квартири, а решту суми у розмірі 71841,00 грн позивач сплачує відповідачу в день підписання основного договору та його нотаріального посвідчення, але не пізніше 31.03.2023. Сума грошових коштів, які будуть сплачені, згідно цього попереднього договору входять в оплату квартири по основному договору. Сторони домовилися, що право власності на квартиру підлягає державній реєстрації тільки після повної сплати ціни квартири. Підтвердження розрахунку є підписання відповідачем заяви про повний розрахунок з ним, така заява має бути нотаріально посвідчена. Згідно розділу 4 договору АТ «Мегабанк» зобов`язується укласти з [PERSON] основний договір у термін, місці та на умовах, встановлених цим попереднім договором. Квартира на час дії цього договору перебуває на відповідальному зберіганні у позивача. На час перебування квартири на відповідальному зберіганні [PERSON] здійснює всі обов`язкові платежі, пов`язані з утриманням цієї квартири. Згідно п.6 договору АТ «Мегабанк» має право розірвати цей попередній договір в односторонньому порядку в разі невиконання або неналежного виконання [PERSON] зобов`язань за цим попереднім договором, зокрема порушення строків сплати грошових сум відповідно до п.2.3 цього договору більш ніж на 30 календарних днів за будь-яким із платежів, частково або повністю або відповідач впродовж одного місяця після закінчення строку зазначеного в п.2.3 цього договору не звернувся до АТ «Мегабанк» для укладання основного договору купівлі-продажу квартири, то АТ «Мегабанк» приймає це як відмову від укладання основного договору. Датою розірвання згідно цього пункту попереднього договору сторони вважатимуть дату направлення відповідного письмового повідомлення відповідачем на адресу позивача. При цьому АТ «Мегабанк» повертає [PERSON] сплачену суму грошових коштів, а [PERSON] зобов`язується сплатити штраф у розмірі 25% від коштів, сплачених за цим попереднім договором на дату його розірвання. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20) Верховний Суд, разом із іншим, зазначив, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» зміст правочину. У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, договір купівлі-продажу належить до реальних договорів, укладення якого вимагає від сторін вчинення певних дій з передачі майна (товару) за обумовлену сторонами ціну. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. При цьому, вислів у цій нормі «передає або зобов`язується передати», «приймає або зобов`язується прийняти» не означає, що договір купівлі-продажу може бути реальним або консенсуальним за вибором сторін, залежно від того, чи визначили сторони в договорі, що продавець передає майно, чи що він зобов`язується його передати. Натомість це означає, що договором може бути передбачено виконання зобов`язання, що виникає з договору купівлі-продажу, одночасно з укладенням договору або в майбутньому. Частиною 2 статті 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Договір є різновидом правочину, а правочином є дія особи (осіб), спрямована на зміну, набуття або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 202 ЦК України). Отже, визначення правової природи договору, як правочину, нерозривно пов`язано з оцінкою дій сторін, направлених на набуття (зміну, припинення) ними певних прав та обов`язків. Досліджуючи дійсні правовідносини сторін суди повинні не тільки звертати увагу на назву договору, але й проаналізувати його правову природу (суть умов договору) та ті дії, які сторони мали вчинити або вчинили на виконання договору. За загальним правилом, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України). Водночас відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.09.2020 року по справі №916/667/18 зазначила, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір. Відповідно до положень ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Аналіз статті 635 ЦК України свідчить, що по своїй суті попередній договір є організаційним і на його підставі не відбувається розпорядження майном. У випадку неукладення основного договору у встановлений строк зобов`язання з попереднього договору припиняються, однак водночас не встановлено правил щодо виникнення у сторін обов`язку повернути одержане на виконання попереднього договору. Характерною ознакою попереднього договору є саме те, що він не встановлює для його сторін інших обов`язків, крім обов`язку укласти відповідний договір протягом певного строку в майбутньому на умовах, встановлених попереднім договором. На основі визначення попереднього договору, можна зробити висновок, що попередній договір є консенсуальним та двостороннім, адже в ЦК зазначається, що це договір, за яким сторони «зобов`язуються» укласти основний договір. Оскільки попередній договір є консенсуальним (передбачає домовленість щодо вчинення певних дій сторонами) та не передбачає вчинення реальних дій щодо об`єкта майнових прав (його передачу, оплату, управління ним, тощо), з такого договору виникає єдине спільне для сторін зобов`язання вчинити дії з укладення в майбутньому певного договору на узгоджених ними в попередньому договорі умовах. Таким чином, попередній договір не може бути спрямований на передавання чи інший спосіб розпорядження майном, яке є предметом основного договору, обов`язок покупця зі сплати покупної ціни виникає лише на підставі укладеного договору купівлі-продажу і не може виникати до його укладення, зокрема і на підставі попереднього договору, який договором купівлі-продажу не є. Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу добросовісності (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань. Верховний Суд у постанові по справі №344/4374/16-ц зазначив, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. При цьому, особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою (такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04.10.2023 у справі № 910/11489/22, від 18.03.2021 у справі № 910/9525/19, від 10.12.2019 у справі № 910/878/19). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20) вказано, що: «у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновок, що «у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party)». Тобто contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань». В першу чергу, йдеться про споживчі договори, у ситуації явної нерівності переговорних можливостей. У «слабкої» сторони тут відсутні будь-які шанси вести переговори з окремих незрозумілих договірних умов, і відповідно, неоднозначності, незрозумілості, інші дефекти у формулюванні цих умов повинні покладатися на «сильну» сторону, яка їх розробляла і пропонувала. Якщо не доведено інше, має презюмуватися, що такою стороною є компанія-професіонал у відповідній сфері. У зазначених випадках саме розробник договірної умови фактично одноосібно контролює її зміст, і його «вина» у їх неясності досить очевидна. Вона може полягати як у банальній недбалості, так і в навмисному затуманенні, коли розробник спеціально використовує неясний текст договірних умов, щоб ускладнити для деяких споживачів їх розуміння. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Згідно листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 № 10-1390/0/4-12 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов`язань, що виникають із договорів та інших правочинів" за загальним правилом (частина перша статті 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (частина друга статті 692 ЦК України). Укладення такого договору між фізичними особами, наприклад, при купівлі-продажу житлового будинку, законом не заборонено. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст.530 ЦК (ст.663 ЦК). У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором. Двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Так, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі. Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст.530 ЦК. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення ст.538 ЦК (ч.1 ст.693 ЦК). Згідно з ч.1 ст.664 ЦК обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Відповідно до ч.1 ст.697 ЦК договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. У цьому разі покупець не має права до переходу до нього права власності розпоряджатися товаром, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із призначення та властивостей товару. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19 вказано, що попередня оплата - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар, який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. Якщо покупець не виконує свого обов`язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати (частина третя статті 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України (постанова від 6 червня 2012 р. № 6-46цс12). Згідно постанови Верховного суду по справі №927/211/22 від 18.08.2023 системне тлумачення ч.1 ст.693 ЦК, ч. 1 ст.655, ч.1 ст.664, ч.1 ст.697 ЦК свідчить, що термін «передача товару» охоплює як передачу у власність, так і передачу у користування. Право власності на товар може переходити від продавця до покупця у момент передачі товару, до цього моменту, або після нього - відповідно до умов договору купівлі-продажу. Це випливає зі змісту ч.1 ст.655, ч.1 ст.677, ч.1 ст.697 ЦК. Об`єднана палата вважає, що оплата за товар є попередньою, якщо відповідно до договору вона має бути здійснена до моменту виконання продавцем свого обов`язку з передачі товару саме у власність, тобто до моменту переходу права власності на товар від продавця до покупця. Це випливає з визначення договору купівлі-продажу, наведеного у ч.1 ст.655 ЦК, яка встановлює обов`язок продавця передати товар саме у власність покупця. Стаття 328 ЦК України встановлює презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18). Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є, перш за все, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (постанова ОП КГС ВС від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України). У судовому засіданні допитаний свідок [PERSON] , який пояснив, що позивач консультувалася з ним з приводу ремонту у квартирі, оскільки після сплати повної суми коштів за квартиру планувала у неї заїхати, проте після повномасштабного вторгнення поїхала з дитиною за кордон. Вона сприймала цю квартиру як свою, планувала там жити, робила ремонт, відвідувала збори мешканців будинку. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що в квітні-травні 2021 року позивач привезла їх до квартири та сказала, що придбала її, вона була без меблів та ремонту. Свідок декілька разів був у квартирі, там робився ремонт, позивач планувала жити в квартирі, робила там ремонт. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами ; висновками експертів; показаннями свідків (ч.2 ст.76 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Суд приймає за належний доказ показання свідків в частині проведення ремонтних робіт в квартирі, оскільки в сукупності показання свідків узгоджуються між собою та з іншими доказами у справі, а відтак в цій частині є належними, допустими та достовірними доказами. 11 березня 2021 року між ПП «МІБ-СЕРВІС» та [PERSON] укладено договір про надання експлуатаційних послуг, згідно якого позивач зобов`язується своєчасно оплачувати експлуатаційні послуги, як власник квартири [ADDRESS] . Згідно поданих копій квитанцій, позивач сплачували комунальні послуги за квартиру, яка перебувала у її користуванні, тобто виконувала вимоги визначені статтею 322 ЦК України за якою, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Досліджуючи укладений договір від 11.03.2021 за реєстровим №387, суд дійшов висновку, що фактично це договір купівлі-продажу, яким передбачено розстрочення платежу з його попередньою оплатою, а не попередній договір відповідно до ст.635 ЦК України. Так, зазначеним договором передбачено, що товар (квартира) на час дії договору перебуває на відповідальному зберіганні у позивача та остання здійснює всі обов`язки платежі пов`язані з її утриманням; позивачу встановлено графік внесення платежів, які складають вартість квартири; на позивача покладено ризик випадкової загибелі або пошкодження квартири, тобто квартиру передано у фактичне володіння та користування позивачу. При цьому умови договору про необхідність повної оплати вартості майна до укладення основного договору, права розірвати договір у зв`язку із порушенням строків сплати грошових сум згідно графіку платежів, суперечать Цивільному кодексу України та суті інституту «попереднього договору», оскільки умови щодо зобов`язання покупця сплатити повну вартість об`єктів продажу можуть міститися лише у основних договорах (договорах купівлі-продажу). Таким чином, «попередній» договір від 11.03.2021 є удаваним правочином, оскільки укладений в забезпечення оплати майна, яке вже фактично перейшло у власність позивача та між сторонами настали інші права та обов`язки, ніж ті що передбачені попереднім договором, а позивач як «слабша» сторона договору може не розрізняти фактичні відмінності попереднього договору та договору купівлі-продажу з розстрочкою, на відміну від відповідача. Матеріалами справи підтверджується та сторонами визнається, що до лютого 2022 року позивач у повному обсязі виконували умови договору від 11.03.2021, що підтверджується випискою по рахунку та копіями квитанції про сплату комунальних послуг. З лютого 2022 року позивач припинила виконувати вимоги договору в частині здійснення оплати у строки встановлені договором. Щодо посилань позивача на форс-мажорні обставини, суд зазначає наступне. Статтею 617 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків (стаття 263 ЦК України). Відповідно до п.2 ч.3\~ст.14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»\~Торгово-промислова палата України\~засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб. Згідно ч.1 ст.14-1 Закону Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили). Частиною 2 ст.14-1 Закону встановлено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. У постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17 викладено висновок щодо застосування статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», відповідно до якого: - статтею 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифіката про форс-мажорні обставини покладено на Торгово-промислову палату України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати; - форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання; - доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору. Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто, неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин. Таким чином, повномасштабне вторгнення не може повністю звільнити боржника від виконання зобов`язань за договором, оскільки збройна агресія РФ негативно вплинула на грошовий обіг та можливість вчасного виконання господарських зобов`язань не лише на позивача, а й на фінансову установу, яка в свою чергу мала також фінансові зобов`язання, зокрема за депозитними договорами. Разом з тим, Верховний суд у постанові по справі №640/3489/21 від 10 січня 2023 року зазначив, що при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та час, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини. Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який триває на теперішній час. Суд звертає увагу, що Харківська міська територіальна громада станом на 25.02.2022 була внесена до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженому Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75 та до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22.12.2022 №309. Загальновідомо, що з початком введення в Україні воєнного стану Харківська територіальна громада, з перших днів знаходилась в зоні активних бойових дій, а саме місто Харків з перших днів прийняло на себе удар збройної агресії, інтенсивні обстріли міста, які тривають по сьогоднішній день. Відповідні обставини, в силу приписів частини 3 статті 82 ЦПК України, є загальновідомими та такими, що не підлягають доведенню. Так, суд враховує, що за період з березня 2022 року по травень 2022 року м.Харків знаходилось під інтенсивним обстрілом ворога і можливість мешканців міста вільно пересуватись по ньому була обмежена непереборними обставинами у вигляді обстрілів з боку ЗС РФ. У судовому засіданні представник відповідача пояснив, що відділення банку під час повномасштабного вторгнення працювали обмежено, зазначене також відображено в офіційних повідомленнях відповідача із загальнодоступних джерел. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач з поважних причин не вносила платежі за період з березня 2022 року по травень 2022 року. 02.06.2022 рішенням Правління Національного банку України від 02.06.2022 "Про віднесення Акціонерного товариства "МЕГАБАНК" до категорії неплатоспроможних" віднесено АТ "МЕГАБАНК" до категорії неплатоспроможних. 02.06.2022 рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 383 від 02.06.2022 "Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ "МЕГАБАНК" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку": - розпочато процедуру виведення АТ "МЕГАБАНК" з ринку та запроваджено в ньому тимчасову адміністрацію строком на один місяць з 03.06.2022 по 02.07.2022 (включно); - призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора АТ "МЕГАБАНК", визначені законом, зокрема, ст. 37-39, начальнику відділу запровадження тимчасової адміністрації управління раннього реагування департаменту дистанційного та інспекційного моніторингу діяльності банків Штогріній І. В. строком на один місяць з 03.06.2022 по 02.07.2022 (включно). 21.07.2022 рішенням Правління Національного банку України № 362-рш від 21.07.2022 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Акціонерного товариства "МЕГАБАНК" відкликано банківську ліцензію та ліквідовано АТ "МЕГАБАНК" 21.07.2022 рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 506 "Про початок процедури ліквідації АТ "МЕГАБАНК" та делегування повноважень ліквідатора банку": - припинено тимчасову адміністрацію АТ "МЕГАБАНК"; - відкликано повноваження тимчасового адміністратора; - розпочато процедуру ліквідації АТ "МЕГАБАНК" строком на три роки з 22.07.2022 по 21.07.2025; - призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ "МЕГАБАНК" провідному професіоналу з управління активами та ліквідації відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків Білій Ірині Володимирівні строком на три роки з 22.07.2022 по 21.07.2025 включно. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування прийнято рішення від 06 жовтня 2022 року № 801 про затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «МЕГАБАНК». Залишки коштів по рахунку № [NUMBER] [PERSON] в розмірі 1,10 грн було включено до 7 черги реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «МЕГАБАНК» та перенесено для обліку на балансовому рахунку вимог кредиторів № 29096001032207, а рахунок № [NUMBER] було закрито, що підтверджується випискою по рахунку № [NUMBER] . За наслідками припинення Попереднього договору на підставі рішення Інвентаризаційної комісії АТ «МЕГАБАНК» 31 серпня 2022 року відкрито окремий транзитний рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] , на який перенесено кошти в розмірі 2 467 682,00 грн, сплачені за Попереднім договором. Листом АТ «МЕГАБАНК» від 26 грудня 2022 року № 3759 позивача було повідомлено про припинення Попереднього договору та про порядок повернення коштів внесених за Попереднім договором. При цьому, 08.12.2022 позивач зверталась до відповідача з проханням повідомити реквізити для сплати залишку заборгованості за попереднім договором, проте в матеріалах справи відсутні дані стосовно того, якого саме числа відповідачем розірвано з позивачем попередній договір. Вказані обставини свідчать про наявність у позивача істотних перешкод у виконанні умов договору та внесенні грошових коштів на рахунок банку, що був визначений сторонами, та який надалі був закритий через початок процедури ліквідації АТ «Мегабанк. При цьому, відповідачем не надано доказів повідомлення [PERSON] про зміну платіжних реквізитів для сплати нею вартості квартири, як і інша інформація щодо ліквідації банку та наміри розірвати договір в односторонньому порядку та повернути майно спірну квартиру. Як було встановлено судом, між сторонами 11 березня 2021 року укладено договір купівлі-продажу з розстрочкою, а не попередній договір, та позивачем порушено виконання зобов`язання в частині своєчасного внесення грошових кошти згідно встановленого графіку. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Закон розрізняє продаж товарів у кредит з відстроченням або розстроченням платежу. Відстрочення платежу означає здійснення повної оплати товару у строки, встановлені договором через деякий час після одержання товару. Якщо відстрочення платежу полягає у здійсненні платежів частинами, встановленими договором, це є розстроченням платежу. Отже, відстрочення - це встановлення більш пізнього строку оплати товару, ніж це передбачено частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України, а розстрочення - це встановлення обов`язку покупця оплатити товар частинами в більш пізні строки, ніж це передбачено частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України. Законом визначені наслідки прострочення виконання покупцем обов`язку оплатити товар. Загальне правило про такі наслідки міститься у частині третій статті 692 Цивільного кодексу України, згідно з яким у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Разом з цим, у разі прострочення покупцем оплати товару за договором купівлі-продажу, укладеного на умовах продажу товару в кредит, настають наслідки, передбачені частиною четвертою статті 694 Цивільного кодексу України або частиною другою статті 695 Цивільного кодексу України, як спеціальними нормами, які полягають у тому, що продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2020 у справі №916/667/18 сформувала висновки щодо застосування частини третьої статті 692 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зазначена норма права не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів. Натомість такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів. Така несплата (повна або часткова) може бути наслідком не навмисного порушення договору з боку покупця (який бажає збагатитися за рахунок затримки оплати), а добросовісної помилки покупця, наприклад, через існування розбіжностей між сторонами щодо суми, належної до сплати, щодо взаємних розрахунків між сторонами (зокрема, як у цій справі). Такий спосіб захисту, як розірвання договору, може бути використаний продавцем не з метою відновлення його права на одержання грошових коштів, а з метою невиправданого збагачення, якщо, наприклад, ринкова ціна на продане майно збільшилася, в тому числі завдяки його поліпшенню покупцем. Такі несправедливі наслідки можуть настати через невідповідність зазначеного способу захисту суті порушення права. При цьому, якщо покупець не виконує свого обов`язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, то продавець набуває право вимоги такої оплати (частина третя статті 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормою статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що позивач не виконувала належним чином свої зобов`язання за договором купівлі-продажу з березня 2022 року. З аналізу норм статей 638, 655-657, 689, 691, 692 ЦК України вбачається, що ціна є істотною умовою договору купівлі-продажу, а обов`язок з оплати товару є основним обов`язком покупця. Отже, порушення покупцем обов`язку щодо повної оплати фактично переданого нерухомого майна є істотним порушенням договору. За приписами статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд та відповідно нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. На відносини, що виникають на підставі договору купівлі-продажу товару в кредит з умовою про розстрочення оплати, поширюється дія статей 694, 695 ЦК України. Загальне правило про наслідок прострочення виконання покупцем обов`язку оплатити товар установлюється частиною третьою статті 692 ЦК України. При продажу товарів у кредит наслідки по відношенню до покупця полягають у тому, що продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару, що не виключає пред`явлення замість цієї вимоги вимог, передбачених частиною третьою статті 692 ЦК України з урахуванням частини п`ятої статті 694 ЦК України. Згідно зі статтею 695 ЦК України договором про продаж товару в кредит може бути передбачено оплату товару з розстроченням платежу. Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів. Якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, продавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару. Прострочення покупцем будь-якого чергового платежу дає продавцю право розірвати договорі купівлі-продажу шляхом односторонньої заяви про відмову від договору і одночасно, або в розумний строк пред`явити вимогу про повернення переданого товару. Отже, відповідач зобов`язаний був у розумний строк пред`явити вимогу про повернення переданого товару, проте такі вимоги закону не виконав. 20.11.2024 представником позивача подано копії квитанції про внесення грошових коштів у розмірі 980318,00 грн на депозит суду в рахунок повної оплати вартості квартири, зазначеної у договорі від 11.03.2021. За повідомленням відповідача та згідно матеріалів справи, недоплачена сума за договором від 11.03.2021 становить 980318,00 грн. Відповідно до п.1.2 Порядку бухгалтерського обліку окремих активів та зобов`язань бюджетних установ затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.04.2014 №372, депозитні рахунки - рахунки, які відкриваються в органах Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства) та/або установах банків для обліку депозитних сум, які з настанням відповідних умов підлягають поверненню або перерахуванню за призначенням. Тобто, депозитний рахунок суду, який відкритий в управлінні державної казначейської служби, не є бюджетним рахунком, а є спеціальним реєстраційним рахунком для обліку депозитних сум. Кошти, які зараховуються на цей рахунок, є власністю осіб, що їх внесли, та підлягають поверненню або перерахуванню за призначенням із настанням відповідних умов. Таким чином, в матеріалах справи містяться докази повного розрахунку позивачем перед банком щодо нерухомого майна, а відтак позивач набула право власності на спірну квартиру, у зв`язку із виконанням договірних зобов`язань та має право зареєструвати за собою право власності на таке майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Враховуючи викладене, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Згідно з положеннями ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За положенням частини 9 статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Суд дійшов висновку, що спір виник внаслідок неправильних дій сторін у справі, оскільки саме між ними був укладений удаваний правочин - договір купівлі-продажу з розстроченням платежу під виглядом попереднього договору купівлі продажу, у зв`язку з чим судовий збір підлягає покладенню на позивача та АТ «Мегабанк» в рівних частинах.

Outcome: approved