Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до КП «Облводоканал» про поновлення на роботі, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора КП "Облводоканал" ЗОР № 95к від 07.08.2023 року про припинення трудового договору з [PERSON] , поновити [PERSON] на роботі в Комунальному підприємстві "Облводоканал" Запорізької обласної ради на посаді директора із соціальних питань з 07.08.2023 року. В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. Позивач з 04.10.2021 року працював в КП "Облводоканал" Запорізької обласної ради на посаді директора з соціальних питань, прийнятий на роботу на підставі заяви і наказу (розпорядження) № 147к від 01.10.2021 року. Наказом № 95 к від 07.08.2023 року про припинення трудового договору (контракту) Позивача було звільнено з посади з підстави відсутності на роботі та інформації про причини такої відсутності понад 4 місяці поспіль (пункт 8-3 частини 1 статті 36 КЗпП). Позивач вважає звільнення незаконним з наступних підстав. Згідно з посадовою інструкцією директора з соціальних питань, затвердженою 28.10.2021 року, до його обов`язків віднесено, зокрема, забезпечення розробки і реалізації програм і планів соціального розвитку, проведення досліджень всіх виробничих процесів на підприємстві, що вимагає постійного контакту з трудовими колективами перш за все виробничих підрозділів. Після початку відкритої збройної агресії РФ окупантами було захоплено 3/4 території області, реально доступним для контакту залишився лише один виробничий підрозділ у м.Вільнянську, з яким позивач продовжував підтримувати робочий зв`язок. Контакту з іншими виробничими підрозділами Позивач не мав, а тому не виникало необхідності постійно перебувати в офісному приміщенні КП, спілкування з робочих питань з керівником КП та іншими посадовими особами позивач здійснював регулярно, але переважно дистанційно і приїжджав до офісного приміщення лише тоді, коли в цьому виникала необхідність. Позивач зазначає, що його поточне місцезнаходження завжди було відомо керівникові КП, і він мав можливість викликати Позивача у будь-який час, і такою можливістю користувався, про що свідчать дані оператора мобільного зв`язку, тому вважає, що твердження про "відсутність з невідомих причин протягом 4 місяців поспіль" не відповідає дійсності і нічим не підтверджено. Інформація про причини того, що позивач не перебуває постійно в офісному приміщенні, була відома керівництву КП, і з цього приводу ніяких зауважень або заперечень не було. Таким чином, вважає, що звільнення проведено без законної на те підстави, а тому відповідно до положень ст. 235 КЗпП України відповідач зобов`язаний поновити позивача на попередній роботі. Ухвалою судді від 12.09.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи. 10.10.2023 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти позову у повному обсязі. Зазначив, що Позивач працював на посаді директора з соціальних питань апарату управління підприємства та був звільнений 07.08.2023 року. З початку збройної агресії та по день звільнення Позивач жодного разу не з`явився на робочому місці. Згідно з Наказом від 01.03.2022 року №50/1 Відповідач почав табелювати Позивача за кодом «НЗ» (не з`явився з нез`ясованих причин). Твердження Позивача, що він продовжував працювати після початку збройної агресії, контактуючи з Вільнянським ЕЦВВ та керівництвом КП «Облводоканал», вважає жодним чином не підтвердженими. Посадові обов`язки Позивач не виконував, на робочому місці не з`являвся, жодних заяв щодо роботи дистанційно Відповідачу не направляв, питання щодо зміни правил внутрішнього трудового розпорядку не порушував, дозволу не з`являтись на робочому місці керівництвом не надавалось. Також співробітники Відповідача телефонували Позивачу та навідувались до дому за місцем реєстрації, але на телефонні дзвінки Позивач не відповідав, вдома Позивач також був відсутній, про що були складені відповідні акти. 07.08.2023 року начальник відділу кадрів повідомила керівництво про те, що протягом чотирьох місяців Позивач не виходив на зв`язок, за місцем реєстрації відсутній, відомості про його стан та місцезнаходження відсутні. З огляду на наведене та враховуючи, що Відповідач потребував працівника, який би працював на посаді директора із соціальних питань та належно виконував посадові обов`язки, було прийнято рішення звільнити Позивача за п. 8-3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із відсутністю працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль. Вважає наказ законним, а позов не обґрунтованими та таким, що задоволенню не підлягає. 16.10.2023 року від Позивача надійшли Заперечення на відзив КП «Облводоканал», які суд вважає відповіддю на відзив, Позивач вважає твердження Відповідача безпідставними. Посилання відповідача на невиконання Позивачем своїх обов`язків вважає безпідставними, адже позивач був звільнений з іншої підстави, аніж п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП. Разом з тим, Позивач зазначає, що не залишався осторонь проблем колективу, зокрема пропонував керівникові КП надати матеріальну допомогу сім`ї працівника, який загинув під час агресії, проте на всі свої пропозиції отримував відмову з посиланням на відсутність коштів. Жодних усних чи письмових вказівок від керівника КП, будь-яких конкретних завдань Позивач не отримував. Офіс підприємства був тривалий час взагалі зачинений. Акти про відсутність зв`язку і відвідування місця проживання, складені Відповідачем, вважає недостовірними. 20.10.2023 року від відповідача надійшли Заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до змісту яких відповідач вважає позовні вимоги та доводи позивача необґрунтованими. Ухвалою суду від 01.04.2024 року задоволено клопотання представника позивача про призначення експертизи, у справі призначено судову фізико-хімічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання щодо відповідності давності виконання рукописних текстів (підписів) зазначеним датам у актах «Про відсутність на роботі», «Про відвідування вдома». На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 22.05.2024 року, у зв`язку з надходженням клопотання експерта про надання додаткових матеріалів та погодження умов виконання експертизи, провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 24.06.2024 року клопотання експерта про надання зразків документів, надання дозволу на використання методів дослідження, пов`язаних з частковим знищенням об`єктів експертизи залишено без задоволення, матеріали направлені для проведення експертизи, провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 08.08.2024 року, після надходження повідомлення про неможливість проведення судової експертизи, провадження у справі поновлено. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Яма Д.М. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, зазначених у позові. Позивач пояснив суду, що його робоче місце було визначене та знаходилось по вул.Перемоги, 129-а у м.Запоріжжя. У лютому 2022 року він востаннє був на робочу місці, після чого забрав усі документи, що знаходились на робочому столі та працював дистанційно, підтримуючи постійний телефонний зв`язок з керівниками підрозділів, зокрема Вільнянського підрозділу. Протягом цього часу ніяких повідомлень та викликів на роботу від керівника він не отримував, на роботу його не викликали, на наради не запрошували, тому він на робоче місце не приїздив. Також пояснив, що наказ про дистанційну роботу відносно нього не видавався, з письмовими заявами про дистанційне роботу, про надання відпустки, чи зміну графіку роботи не звертався. З приводу того, що йому в цей період було припинено нарахування та виплата заробітної плати, пояснив, що йому не було про це відомо, він на це не звернув уваги. Вважає наказ про звільнення незаконним, оскільки керівництву було відомо про його місце перебування, у разі необхідності він був на зв`язку та мав телефонні розмови з керівником, про що надав суду відповідну роздруківку телефонних з`єднань. Також пояснив, що в даний період декілька разів зустрічався з керівником КП і спілкувався з ним. Зустрічі відбувались на вулиці за місцем знаходження КП «Облводоканал», або у місті. Також зазначив, що він вирішував соціальні питання співробітників, мав зустрічі зі співробітниками Вільнянського підрозділу. Акти, складені Відповідачем про відвідування його домашньої адреси та про відсутність на роботі вважає такими, що не відповідають дійсності, оскільки в них зафіксовані неправдиві відомості. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у заявах по суті справи, просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. За положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд встановив такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем з 04.10.2021 року до 07.08.2023 року. Станом на день звільнення Позивач перебував на посаді директора з соціальних питань. Згідно наказу № 147 к від 01.10.2021 року про прийняття Позивача на роботу, визначені умови роботи: основна, тривалість робочого тижня 40 год. Відповідно до посадової інструкції Директора із соціальних питань, затвердженої 28.09.2021 року, з якою ознайомлений позивач 04.10.2021 року, безпосереднім керівником директора із соціальних питань є генеральний директор КП «Облводоканал» ЗОР. Наказом керівника підприємства від 07.08.2023 року № 95к про припинення трудового договору (контракту), [PERSON] звільнено 07.08.2023 року з посади Директора із соціальних питань з причини відсутності на роботі та інформації про причини такої відсутності понад 4 місяці поспіль, на підставі п. 8-3 ч.1 ст. 36 КЗпП. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підстави припинення трудового договору містяться у статті 36 КЗпП України. 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин. Зазначеним законом було внесено зміни і в Кодекс законів про працю України. Зокрема, частину першу статті 36 КЗпП України («Підстави припинення трудового договору») доповнено пунктом 8-3: відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль. Законодавцем з дати набрання чинності Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX, у випадках, коли відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності затягнеться на 4 місяці поспіль і більше, надано право роботодавцеві скористатися вищевказаною новою підставою для розірвання трудового договору з таким працівником. Для припинення дії трудового договору за пунктом 8-3 частини 1 статті 36 КЗпП України мають бути одночасно дотримані дві обов`язкові умови: 1) фактична відсутність працівника на робочому місці понад 4 місяці поспіль; 2) відсутність інформації у роботодавця про причини такої відсутності понад 4 місяці поспіль (при цьому не має значення поважність чи неповажність причин такої відсутності). Закон України від 01.07.2022 № 2352-IX набрав чинності з 19.07.2022 та не має зворотної дії в часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), отже відлік 4 місяців відсутності працівника не може початися раніше цієї дати. Судом встановлено, що з початку збройної агресії (з 24.02.2022 року) Позивач не з`являвся на робочому місці, яке визначено за адресою: м.Запоріжжя, вул.Перемоги, 129-а, що не заперечувалось Позивачем у судовому засіданні під час судового розгляду. Згідно з Наказом від 01.03.2022 року № 50/1 «Про табелювання працівників АУП», у зв`язку з відсутністю зв`язку та інформації щодо місця знаходження, з 01.03.2022 року в табелі обліку робочого часу проставлявся код «НЗ» (щодо неявки працівника з нез`ясованих причин) працівникам апарату управління КП «Облводоканал», зокрема і відносно Директора із соціальних питань Лизогуба Г.Г. Згідно доповідної записки начальника ВК КП «Облводоканал» Валентини Лисенко від 03.04.2023 року, генерального директора КП «Облводоканал» проінформовано про відсутність на роботі [PERSON] , який про причини відсутності не повідомляв, з будь-якою заявою не звертався. Згідно доповідної записки Начальника ВК КП «Облводоканал» Валентини Лисенко від 07.08.2023 року, проінформовано Генерального директора про вжиті заходи зі з`ясування причин відсутності на роботі з 03.04.2023 року по 07.08.2023 року директора з соціальних питань Григорія Лизогуба та повідомлено про те, що про причини відсутності на роботі він відділ кадрів не попереджав, не звертався з будь-якою заявою. Таким чином, відсутній на роботі та неможливо отримати інформацію про причини його відсутності понад чотири місяці поспіль, з 03.04.2023 року по 07.08.2023 року. Позивач, не заперечуючи відсутність на робочому місці з початку збройної агресії (з лютого 2022 року) та до звільнення з посади, зазначає, що постійно виконував свої посадові обов`язки дистанційно, постійно підтримував зв`язок з робочих питань з керівниками структурних підрозділів та мав спілкування з керівництвом. Проте, зазначені доводи щодо дистанційної роботи не знайшли свого підтвердження, оскільки під час судового розгляду встановлено, що Наказ про дистанційну роботу відносно позивача протягом спірного періоду не видався, а також не видавались накази про зміну умов праці. Також позивач, в обґрунтування доводів про те, що посадовим особам Відповідача було достеменно відомо його місце перебування, надав роздруківки з`єднань оператора мобільного зв`язку. Проте, зазначені матеріали не містять відомостей про те між ким відбувались телефонні розмови та їх зміст. Представник відповідача заперечує зазначені обставини щодо телефонних розмов та повідомлень Позивачем про причини відсутності на роботі. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження інформування роботодавця про причини відсутності на робочому місці Позивачем не надано. У зв`язку з відсутністю Позивача на роботі, комісією складались акти про відсутність [PERSON] на роботі та відсутність інформації про причини його відсутності. Крім того, співробітники КП «Облводоканал» у складі комісії виїжджали за місцем проживання Позивача, про що складені акти про відвідування вдома. Клопотання представника позивача про виключення актів з числа доказів суд вважає необґрунтованим з наступних підстав. Відповідно до ч.11 ст. 83 ЦПК України у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Зазначені акти надані Відповідачем для дослідження у судовому засіданні в оригіналах, вони містять реквізити та підписи осіб, які їх склали. В актах зафіксовані відомості про відсутність Позивача на роботі в період з 03.04.2023 року та про неможливість з`ясувати причини його відсутності. Підстав для визнання зафіксованих відомостей недостовірними у суду немає. Наявність помилки у тексті актів, про яку зазначив представник Позивача, суд розцінює як технічну помилку, яка не впливає на достовірність інформації, зафіксованої в актах, яка стосується предмету доказування та не впливає на допустимість даних доказів. Крім того, представник позивача, на підставі ст. 109 ЦПК України, просить визнати факт, для з`ясування якого була призначена експертиза, а саме, що надані представником Відповідача акти та доповідні записки є недостовірними, містять ознаки підробки, виготовлені та підписані в один день. Суд вважає зазначену заяву необґрунтованою за наступних підстав. Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Так, у даній справі, після призначення за клопотанням представника позивача судової фізико-хімічної експертизи, експертом заявлено клопотання про надання порівняльних зразків документів, зокрема, які містять записи та підписи, виконані фарбовими матеріалами кулькових ручок, такими ж за кольором і відтінком, як і в записах і підписах, що містяться в досліджуваних документах. У зв`язку з відсутністю у Відповідача документів, які б відповідали вимогам, зазначеним у клопотанні експерта, судом відмовлено у задоволенні клопотання експерта. Відповідно до Повідомлення про неможливість проведення судової експертизи № СЕ-19-24/30094-ДД від 30.07.2024 року, судовим експертом у зв`язку з невиконанням клопотання експерта, відповідно до ч.8 ст. 72 ЦПК України повідомлено про неможливість виконання експертизи. Таким чином, експертизу у справі не проведено з причини неподання документів, які, як встановлено судом, у Відповідача були відсутні. Підстав для висновку про те, що Відповідач ухилився від участі в експертизі, під час судового розгляду не встановлено, отже відсутні підстави для задоволення клопотання представника позивача про визнання недостовірними актів відсутності на робочому місці, відвідування вдома та службових записок. Отже, під час судового розгляду встановлено відсутність Позивача на роботі протягом 4 місяців і відсутність інформації у роботодавця про причини такої відсутності. На зв`язок з керівництвом чи кадровою службою позивач не виходив, судом не встановлено будь-якої комунікації позивача з відповідачем протягом всього періоду часу відсутності на роботі. Ні позивач, ні його представник не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що Позивач інформував про причини своєї відсутності на роботі. У зв`язку із відсутністю документально підтвердженої інформації про причини відсутності позивача на роботі та з метою з`ясування причин його відсутності, відповідачем раз на місяць здійснювався виїзд за місцем реєстрації Позивача, факт відсутності позивача на робочому місці та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль зафіксований відповідними актами, наказом та табелями обліку робочого часу, наданими відповідачем, переліченими вище і не спростовані позивачем у відповідності до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України. При розгляді даної справи суд також враховує наступне. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17). Так, у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором. Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності. Із лютого 2022 року до серпня 2023 року Позивач, за умови добросовісності його дій, міг усвідомлювати, що він не з`являється на роботі, не виконує свої посадові обов`язки та не отримує заробітну плату. У зазначений період часу він не звертався до роботодавця із будь-якими заявами, зокрема про надання відпусток, переведення на дистанційну роботу, зміну умов праці та ін. Натомість, Законом не визначено обов`язку роботодавця вчиняти дії, направлені на розшук працівника, який не з`являться на роботі, а лише переконатися у фактичній відсутності працівника на робочому місці понад 4 місяці поспіль та відсутності інформації про причини такої відсутності понад 4 місяці поспіль. На підставі вищевикладеного, станом на 07.08.2023 року у Відповідача вже були наявні всі законні підстави припинити дію трудового договору з Позивачем через відсутність його на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль згідно із пунктом 8-3 статті 36 Кодексу Законів про працю України. Суд, оцінивши надані сторонами докази вважає, що відповідачем, у відповідності до вимог діючого законодавства, під час винесення Наказу № 95 к від 07.08.2023 року одночасно дотримано наявність двох обов`язкових умов: 1) фактична відсутність працівника на робочому місці понад 4 місяці поспіль: Позивач був відсутній на робочому місці протягом більш тривалого терміну, а саме з лютого 2022 року, але з урахуванням відліку часу з дати набрання чинності Законом від 01.07.2022 № 2352-IX з 19.07.2022, та фіксації його відсутності на робочому місці Відповідачем у справі - 4 місяці відсутності працівника з 03.04.2023 року по 07.08.2023 року; 2) відсутність інформації у роботодавця про причини такої відсутності понад 4 місяці поспіль, при цьому не має значення поважність чи неповажність причин такої відсутності. Жодної комунікації між позивачем та відповідачем в період відсутності позивача на робочому місці в період, встановлений судом, не встановлено та позивачем не підтверджено. При цьому, суд, у відповідності до ст. 12 ЦПК України, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснив учасникам судового процесу їх процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Судом досліджений весь обсяг доказів, наданий сторонами, клопотань про дослідження додаткових доказів, їх витребування, про виклик свідків сторонами не заявлялось. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивача на законних підставах звільнено, відповідно наказу від 07.08.2023 № 95к відповідно до пункту 8-3 статті 36 КЗпП України через відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль, тому підстави для визнання незаконним та скасування наказу відсутні. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу № 95к від 07.08.2023 року про припинення трудового договору та про поновлення на роботі задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Outcome: dismissed