Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

Перший заступник прокурора Івано-Франківської області(в подальшому перейменовано на Івано-Франківську обласну прокуратуру) в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України(надалі-Держлісагентство), ДП «Ворохтянське лісове господарство» у серпні 2015 року звернувся до суду із позовом до Поляницької сільської ради(надалі змінено найменування на Поляницька сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області), [PERSON] про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-ІФ №028138 від 29.11.2002 року площею 0,1500 га, та зобов`язання повернути вказану земельну ділянку, яка розташована на ділянці «Щивка» у с. Поляниця з чужого незаконного володіння у державну власність в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство». В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року у кримінальній справі №248436 (судовий №1-6/2011) звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст.28 ч.1 ст.366, ч.3 ст.28 ч.2 ст.364 КК України. Впродовж 2002-2003 років члени організованої групи [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] незаконно надали у приватну власність під будівництво індивідуальних житлових будинків землі державного лісового фонду, які перебували у постійному користуванні Поляницького лісництва Ворохтянського держлісгоспу, рішення про вилучення яких Поляницькою сільською радою та виконавчим комітетом сільської ради не в установленому порядку приймались, дозволу на таке вилучення постійний землекористувач не надавав. В ході розгляду даної справи встановлено, що рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №15 від 14.05.2002 року щодо безоплатної передачі [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,1500 га в с. Поляниця не виносилося в установленому порядку на засідання виконавчого комітету Поляницької сільської ради та було самостійно складено сільським головою с. Поляниця [PERSON] . На це вказує і те, що [PERSON] із заявою про передачу їй земельної ділянки до сесії сільської ради не зверталась, зазначене питання на розгляд сесії сільської ради не виносилось. Крім того, Галицьким районним судом Івано-Франківської області встановлено, що спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство» на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ №002701 від 10.11.2001 року та знаходиться у кварталі [NUMBER] , виділ 27 Поляницького лісництва, що підтверджується матеріалами лісовпорядкування та таксаційною книгою. Таким чином, внаслідок передачі у приватну власність спірної земельної ділянки [PERSON] у ДП «Ворохтянське лісове господарство» незаконно вилучено земельну ділянку площею 0,1500 га. Оскільки рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №15 від 15.05.2002 року є фіктивним, воно не підлягає визнанню недійсним у суді, а спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у державну власність у особі постійного землекористувача ДП «Ворохтянське лісове господарство». В обгрунтування повноважень прокурора на представництво інтересів держави у даній справі зазначено, що незважаючи на те, що постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року цивільний позов ДП «Ворохтянське лісове господарство» залишено без розгляду та роз`яснено право на його пред`явлення у порядку цивільного судочинства, постійним землекористувачем не вжито жодних заходів щодо повернення спірної ділянки у державну власність, що стало підставою для звернення прокурора до суду із вказаним позовом. Перед зверненням до суду прокурором у відповідності до вимог ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» направлено відповідне повідомлення постійному землекористувачу. Із урахуванням того, що зазначені у позові обставини встановлені постановою суду від 04.03.2015 року прокурор просить визнати поважними причини пропуску строку позовної давності з метою захисту інтересів держави та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 22.09.2015 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03.12.2015 року вказану справу призначено до судового розгляду по суті. Поляницька сільська рада 30.03.2016 року подала заяву про застосування строків позовної давності в обґрунтування якої зазначено, що прокурор знав про існування порушеного права ДП «Ворохтянське лісове господарство» ще 23.03.2004 року при винесенні постанови про порушення кримінальної справи щодо посадових осіб Поляницької сільської ради за результатами розгляду якої Галицьким районним судом Івано-Франківської області 20.04.2011 року ухвалено вирок, залишений без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.04.2012 року. Крім того, 07.02.2005 року прокурором був внесений протест на рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №27 від 10.07.2003 року. Із урахуванням правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, викладених у справі №6-178цс15 від 01.07.2015 року, №6-68цс15 від 16.09.2015 року, №3-126гс15 від 13.05.2015 року відповідач просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 22.04.2016 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про призначення земельно-технічної експертизи. Відповідно до розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №36 від 19.08.2017 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 21.08.2017 року у зв`язку із закінченням повноважень попереднього складу суду вказану справу передано у провадження судді Іванова А.П. 23.11.2017 року від представника відповідачки надійшли письмові заперечення на позов прокурора, в яких зазначено, що із заявленим позовом [PERSON] не згідна. Так, постанова Галицького районного суду від 04.03.2015 року, на яку посилається прокурор, зазначаючи що вказаним рішенням встановлено факт підробки рішення виконкому Поляницької сільської ради №15 від 14.05.2002 року не має преюдиційного значення для вказаної справи, оскільки в силу положень ч.6 ст.82 ЦПК України лише вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили є обов`язковий для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій особи, щодо якої ухвалено даний вирок. При цьому відповідно до ч.7 даної статті правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи не є обов`язковою для суду. Так із тексту вказаної постанови вбачається, що предметом дослідження були зовсім інші рішення виконкому Поляницької сільської ради, які приймалися у період 2002-2003 років і рішення №15 від 14.05.2002 року у вказаній постанові не згадується жодного разу. Прокуратура зазначає про фіктивність даного рішення, водночас фіктивними можуть визнаватися правочини, проте навіть якщо вказане рішення в силу вимог ст.202 ЦК України вважати правочином, прокуратурою не доведено його фіктивності в установленому порядку. Позову про визнання вказаного рішення фіктивним чи недійсним в установленому порядку прокуратура не заявляла, а у відповідачки був реальний намір на настання правових наслідків даного правочину у вигляді отримання у власність земельної ділянки, а тому позов про визнання недійсним державного акту є передчасним. Прокуратура стверджує, що Галицьким районним судом встановлено, що спірна ділянка знаходиться у кварталі 3 виділ [NUMBER] Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ, однак вказана обставина не підтверджується матеріалами справи, оскільки матеріали лісовпорядкування та витяг з таксаційної книги не долучені. Більше того, прокуратура вказує, що площа Поляницького лісництва внаслідок прийняття неправомірних рішень про вилучення земельних ділянок ДП «Ворохтянське лісове господарство» зменшилась на 40,69 га. Проте, однак довідкою ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 26.09.2017 року підтверджується, що у період з 01.01.2002 року по 01.01.2008 року земельна ділянка, яка обліковується за лісгоспом згідно форми 6-зем зменшилась з 4358,50 га до 3913,60 га, а площа села Поляниця у вказаний період збільшилась з 429,7240 га до 2380,00 га. Рішенням Івано-Франківської обланої радим №57-3/2002 від 27.08.2002 року затверджено проект встановлення межі села Поляниця в межах території Поляницької сільської ради, згідно з яким площа села складає 1730,0 га, а рішенням облради №493-18/2008 від 2008 року змінено межі села, включивши до нього земельні ділянки загальною площею 650,0 га, та визначено, що площа села становитиме 2380,00 га, а отже твердження прокуратури про зменшення площі території Поляницького лісгоспу, який знаходиться у межах с. Поляниця у зв`язку із незаконним вилученням земельних ділянок є безпідставним. При цьому позивачем жодним чином не доводиться обставина вибуття із власності держави саме спірної земельної ділянки. Поміж тим, на спірній земельній ділянці відповідно до її цільового призначення споруджено у межах та у спосіб визначений законом три об`єкти нерухомого майна: житлові будинки [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] в, які знаходяться за адресою с. Поляниця уч. Щивки. Окрім цього, прокуратурі було відомо про порушення інтересів держави ще у 2004 році, з моменту порушення кримінальної справи №248436, проте із вказаними позовом прокурор звернувся до суду лише 31.08.2015 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності та є підставою для відмови в позові. Верховний Суд у постанові від 18.10.2017 року у справі №3-932гс17 вказав, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється однаково-з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, на позови прокурорів поширюється загальна позовна давність тривалістю три роки, перебіг якої згідно ч.1 ст.261 ЦК України починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Із урахуванням наведеного просила у задоволенні позову відмовити. 18.01.2018 року заступником прокурора Івано-Франківської області подано відповідь на відзив у якій зазначено, що досудовим слідством у кримінальній справі №248436 встановлено, що службовими особами Поляницької сільської ради були підроблені рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради за 2002-2003 рокуи з додатками в частині передачі у приватну власність незаконно вилучених у ДП «Ворохтянське лісове господарство» земельних ділянок 105 фізичним особам, прізвища яких зазначені у постанові Галицького районного суду від 04.03.2015 року, у тому числі [PERSON] . Незважаючи на те, що у тексті даної постанови помилково не зазначено рішення виконкому №15 від 14.05.2002 року, прізвище відповідачки зазначене у переліку осіб, яким наджано земельні ділянки на підставі підроблених документів. Крім того, у період 2002-203 років будь-яких інших земельних ділянок особам з ініціалами « [PERSON] » не надавалось. В даному випадку відповідно до ч. 6 ст.82 УПК України підставами позовних вимог є правові наслідки злочинних дій осіб, вказаних у постанові Галицького районного суду від 04.03.2015 року, внаслідок яких земельні ділянки лісового фонду протиправно вибули із державної власності у власність приватних осіб. Отже, факт незаконного отримання відповідачкою спірної земельної ділянки є таким, що встановлений судовим рішенням у кримінальній справі та додаткового доведення у цивільній справі не потребує. Зазначаючи у позовній заяві про фіктивність рішення №15 від 14.05.2002 року прокуратура мала на увазі саме протиправний характер вказаного документу, який фактично ніколи у встановленому законом порядку не приймався, а тому його положення не можуть породжувати будь-яких правових наслідків і підстави для визнання його недійсним чи фіктивним відсутні. Також у тексті постанови Галицького районного суду зазначено, що на підставі підроблених документів про надання земельних ділянок фізичним особам, в тому числі [PERSON] землевпорядними організаціями було виготовлено технічну документацію на земельні ділянки державного лісового фонду, які перебували у користуванні Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ. Крім того, в матеріалах справи наявний лист Карпатського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру від 01.10.2004 року зі списком громадян, яким надано земельні ділянки на території земель лісокористування Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ, серед яких зазначена відповідачка. У рішеннях Івано-Франківської обласної ради №57-3/2002 від 27.08.2002 року та №493-18/2008 від 17.01.2008 на які посилається відповідач, як на підставу збільшення площі с. Поляниця не зазначено про вилучення чи передачу земель, які перебувають у користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство», а зміна площі села жодним чином не вплинула на право постійного користування землею даного підприємства. Доводи відповідачки про пропуск строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки підставою звернення до суду із вказаним позовом стала не сама наявність чи незаконність рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, а встановлений постановою Галицького районного суду від 04.03.2015 року факт підробки такого рішення. Факт порушення 23.03.2004 року кримінальної справи свідчить лише про те, що на той момент були достатні приводи та підстави для початку досудового розслідування по факту зловживання посадовим становищем службовцями сільської ради, вина яких підлягала подальшому доказуванню у встановленому законом порядку. Зважаючи на те, що вимоги прокурора вмотивовані не просто неправомірними діями відповідних посадових осіб, а саме їх кримінально-караними діяннями у прокуратури могли з`явитися підстави для звернення із вказаним позовом лише після підтвердження вини обвинувачених і факту вчинення ними злочину. Враховуючи наведене та презумпцію невинуватості прокуратура області до прийняття постанови Галицького районного суду від 04.03.2015 року не могла стверджувати про наявність факту підробки рішень виконавчого комітету Поляницької сільської ради. Згідно розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №22 від 01.03.2018 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 01.03.2018 року у зв`язку із продовженням терміну відрядження судді Іванова А.П. вказану справу повторно передано у його провадження. Ухвалою від 06.03.2018 року вказану справу прийнято до провадження суддею Івановим А.П. та призначено у ній підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11.04.2018 року підготовче провадження у даній справі було закрито та призначено її до судового розгляду по суті. 18.04.2018 року представником [PERSON] подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності в обгрунтування якої зазначено, що прокуратурі було відомо про порушення інтересів держави ще у 2004 році, з моменту порушення кримінальної справи №248436, проте із вказаним позовом прокурор звернувся до суду лише 31.08.2015 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності та є підставою для відмови в позові. На вказані позови поширюється загальна позовна давність. Верховний Суд у постанові від 28.03.2018 року у справі №132/2083/16-ц від 28.03.2018 року дійшов висновків, що днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, завданої працівником, а не з дня набрання чинності рішенням у кримінальній справі. Із урахуванням положень ст.ст. 126, 127, 257, 261, 267, 268 ЦК України просила у задоволенні позову відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Поляницька сільська рада 05.07.2018 року подала заяву про застосування строків позовної давності в обґрунтування якої зазначено, що твердження прокурора про те, що строк позовної давності підлягає обчисленню з часу винесення постанови Галицьким районним судом від 04.03.2015 року не заслуговують на увагу, оскільки прокуратурі було відомо про порушення права ДП «Ворохтянське лісове господарство» ще з 23.03.2004 року, тобто з часу винесення постанови про порушення кримінальної справи щодо посадових осіб Поляницької сільської ради. Із урахуванням викладеного відповідач просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Відповідно до розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №108 від 01.04.2019 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 01.04.2019 року у зв`язку із закінченням повноважень попереднього складу суду(закінчення терміну відрядження судді Іванова А.П.) вказану справу передано у провадження судді Польської М.В., якою 14.06.2019 року постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Згідно розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №28 від 30.07.2020 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 30.07.2020 року у зв`язку із закінченням повноважень попереднього складу суду(закінчення терміну відрядження судді Польської М.В.) вказану справу передано у провадження судді Ваврійчук Т.Л. Відповідно до ухвали від 19.08.2020 року вказану справу прийнято до провадження суддею Ваврійчук Т.Л. та призначено у ній підготовче судове засідання. 04.11.2020 року заступником керівника Івано-Франківської обласної прокуратури у даній справі подано заяву в порядку ст.49 ЦПК України про зміну предмету позову, відповідно до якої прокурор просив поновити строки позовної давності, визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-ІФ №028138 від 29.11.2002 року площею 0,1500 га та витребувати у [PERSON] вказану земельну ділянку, яка розташована на ділянці «Щивка» у с. Поляниця з чужого незаконного володіння у власність держави в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство». 01.12.2020 року представником відповідачки подано відзив на позов, у якому зазначено, що наведені прокурором у позовній заяві та відповіді на відзив обґрунтування не підтверджуються належними доказами, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та актуальній практиці Верховного Суду, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Постанова Галицького районного суду від 04.03.2015 року, на яку посилається прокурор, зазначаючи що вказаним рішенням встановлено факт підробки рішення виконкому Поляницької сільської ради №15 від 14.05.2002 року не має преюдиційного значення для вказаної справи, оскільки в силу положень ч.6 ст.82 ЦПК України лише вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили є обов`язковий для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій особи, щодо якої ухвалено даний вирок. При цьому відповідно до ч.7 даної статті правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи не є обов`язковою для суду. Незважаючи на посилання прокурора на факт незаконного вилучення посадовими особами Поляницької сільської ради 40,69 га земель Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ, переведення їх до земель запасу сільської ради, зміну цільового призначення та надання у приватну власність, до матеріалів справи не долучено жодних доказів на підтвердження даної обставини, зокрема матеріалів лісовпорядкування чи таксаційних книг. Також відсутні належні докази на підтвердження того, що спірна ділянка знаходиться у кварталі [NUMBER] виділ [NUMBER] Поляницького лісництва. Більше того, прокуратура вказує, що площа Поляницького лісництва внаслідок прийняття неправомірних рішень про вилучення земельних ділянок ДП «Ворохтянське лісове господарство» зменшилась на 40,69 га. Проте, однак довідкою ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 26.09.2017 року підтверджується, що у період з 01.01.2002 року по 01.01.2008 року земельна ділянка, яка обліковується за лісгоспом згідно форми 6-зем зменшилась з 4358,50 га до 3913,60 га, а площа села Поляниця у вказаний період збільшилась з 429,7240 га до 2380,00 га. рішенням Івано-Франківської обланої ради №57-3/2002 від 27.08.2002 року затверджено проект встановлення межі села Поляниця в межах території Поляницької сільської ради, згідно з яким площа села складає 1730,0 га, а рішенням облради №493-18/2008 від 2008 року змінено межі села, включивши до нього земельні ділянки загальною площею 650,0 га, та визначено, що площа села становитиме 2380,00 га, а отже твердження прокуратури про зменшення площі території Поляницького лісгоспу, який знаходиться у межах с. Поляниця у зв`язку із незаконним вилученням земельних ділянок є безпідставним. При цьому позивачем жодним чином не доводиться обставина вибуття із власності держави саме спірної земельної ділянки. Також зазначено, що у даній справі слід застосувати висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №587/430/16-ц щодо представництва прокурором у суді інтересів держави, відповідно до якого прокурор здійснює таке представництво виключно після підтвердження підстав для представництва та зобов`язаний перед зверненням до суду повідомити про це відповідного суб`єкта. У постанові Верховного Суду у справі №922/901/17 від 21.12.2018 року також зазначено, що саме лише посилання у позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження для прийняття до розгляду позову прокурора є недостатнім, у такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази. ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї із сторін, як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Однак у даній справі прокурором не долучено доказів на підтвердження підстав для представництва, а саме: належних та допустимих доказів відносно того, що Держлісагентство та ДП «Ворохтянське лісове господарство» не здійснюють або неналежним чином здійснюють відповідні повноваження та не подано доказів щодо попереднього повідомлення органу державної влади про наявність підстав для звернення до суду. Окрім цього, 01.12.2020 року представником [PERSON] подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності в обгрунтування якої зазначено, що прокуратурі було відомо про порушення інтересів держави ще у 2004 році, з моменту порушення кримінальної справи №248436, проте із вказаними позовом прокурор звернувся до суду лише 31.08.2015 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності та є підставою для відмови в позові. Вказаний позов є віндикаційним і на нього поширюється загальна позовна давність. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року у справі №362/44/17 вказала, що у разі якщо з позовом на захист інтересів держави звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права довідався або міг довідатися уповноважений орган. І лише за відсутності уповноваженого органу чи суб`єкта владних повноважень чи у разі, та коли прокурор мав об`єктивну можливість довідатися про відповідне порушення раніше, ніж уповноважений орган, позовна давність підлягає обчисленню з часу, коли про порушення інтересів держави дізнався прокурор. При цьому у постанові від 26.11.2019 року у справі №914/3224/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що порушення права та підтвердження його судовим рішенням не є тотожними поняттями, і Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Із урахуванням наведеного просила відмовити у задоволенні позову прокурора у зв`язку зі спливом позовної давності. У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 01.06.2021 року заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури вказав, що звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності є нереабілітуючою обставиною та можливе лише при доведеності вини, та відповідно, встановленого факту злочину, а тому не заслуговують на увагу доводи відповідачки про те, що постанова Галицького районного суду від 04.03.2015 року не має преюдиційного значення у даній справі. У вказаній постанові прізвище відповідачки зазначене у переліку осіб, яким земельні ділянки передані у власність на підставі підроблених рішень виконкому Поляницької сільської ради. У ході досудового слідства у даній справі, 16.11.2004 року відповідачка була допитана в якості свідка. Також зазначено, що на момент виникнення спірних правовідносин не існувало законодавчого визначення комунальної власності, спірна земельна ділянка перебувала у державній власності та відповідно до ст.4 ЗК України 1990 року не підлягала передачі у приватну власність. Статтею 7 ЗК України 1990 року передбачено, що у постійне користування із земель державної власності надаються земельні ділянки для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам. 10.11.2001 року Ворохтянському держлісгоспу був виданий державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ №002721, таким чином лісгоспу була передана у постійне користування земельна ділянка із земель державної форми власності. У рішеннях Івано-Франківської обласної ради №57-3/2002 від 27.08.2002 року та №493-18/2008 від 17.01.2008 на які посилається відповідачка, як на підставу збільшення площі с. Поляниця не зазначено про вилучення чи передачу земель, які перебувають у користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство», а зміна площі села жодним чином не вплинула на право постійного користування землею даного підприємства. Статтею 83 ЗК України 2001 року визначено порядок набуття права комунальної власності на землю, а ст.173 ЗК України в редакції чинній на 2002 та 2008 рік визначено, що включення земельних ділянок у межі села не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками. Ні після набрання чинності Законом України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» від 05.02.2004 року №1457-IV, ні після зміни меж с. Поляниця розмежування земель державної та комунальної власності проведено не було. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної і комунальної власності» №5245- VI від 06.09.2012 року, який набрав чинності 01.01.2013 року земельні ділянки, розташовані у межах населених пунктів, які перебувають у постійному користуванні державних підприємств, залишаються у державній власності. Наявною у матеріалах справи інформацією Карпатського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру, що займалось розробкою відповідної технічної документації, до списку громадян, яким надані земельні ділянки на території земель лісокористування Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ, включено [PERSON] (квартал 32, ділянка 27). Таким чином, право постійного користування земельними ділянками ДП «Ворохтянське лісове господарство» у зв"язку із включенням частини земельних ділянок у межі населеного пункту с. Поляниця не втратило і державна форма власності на ці ділянки на комунальну не змінювалась. В свою чергу відповідно до ч.2 ст.84 ЗК України право державної власності на землю набувається та реалізується державою через органи виконавчої влади одним з яких являється Держлісагентство, до сфери управління якого входить ДП «Ворохтянське лісове господарство». При зверненні до суду із вказаним позовом прокурором переслідувалась мета задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про передачу земельної ділянки. Із урахуванням сталої практики ЄСПЛ щодо застосування положень ст.1 Першого протоколу, в тому числі висновків, викладених у рішеннях «Трегубенко проти України», «Депаль проти Франції», «Хамер проти Бельгії» протиправне вилучення спірної земельної ділянки порушує інтереси держави, а втручання у право власності особи в даному випадку переслідує суспільний інтерес та є пропорційним, спрямованим на захист громадських інтересів в сфері екології та охорони навколишнього природного середовища. Поляницька сільська рада 08.06.2021 року подала відзив на позов, в якому вказала, що відповідно до п.12 Розділу Х «Перехідні положення» ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель приватної власності здійснювали відповідні сільські, селищні ради. Землі державної та комунальної власності були розмежовані тільки з 01.01.2013 року. Відповідно до ст.ст.122, 149 ЗК України, ст.33 ЛК України Поляницька сільська рада як власник земель в межах населеного пункту була наділена відповідними повноваженнями щодо розпорядження ними. Державний акт на право постійного користування землею виданий ДП «Ворохтянське лісове господарство» на підставі рішення Поляницької сільської ради. Рішенням Івано-Франківської обласної ради №57-3/2002 від 27.08.2002 року площу с. Поляниця збільшено до 1730 га, в тому числі 1077,82 га земель, які перебувають у постійному користуванні Ворохтянського лісогосподарського підприємства. Рішенням Івано-Франківської обласної ради №493-18/2008 від 17.01.2008 року площа с. Поляниця збільшилась до 2380 га за рахунок земель ДП «Ворохтянське лісове господарство». Оскільки у постійному користуванні лісгоспу перебували землі комунальної власності Поляницької сільської ради остання вправі була вилучати їх у користувача та розпоряджатись ними. Постанова Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року, відповідно до якої колишнього голову Поляницької сільської ради звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.28 ч.1 ст.366, ч.3 ст.28 ч.2 ст.364 КК України не має преюдиційного значення при розгляді даної справи. Крім того, рішення виконавчого комітету сільської ради, якими вилучались земельні ділянки з постійного користування ДП «Ворохтянське лісове господарство» та передавались у приватну власність не скасовані судом та є чинними, а вказане підприємство надало згоду на їх вилучення. Прокурором не надано належних доказів того, що спірна ділянка є однією із тих, що фігурують у кримінальній справі та знаходиться на землях, що перебувають у постійному користуванні лісгоспу. Після кожного збільшення меж села Поляниця у постійного користувача ДП «Ворохтянське лісове господарство» відбувалось вилучення земель, вказані земельні ділянки в подальшому надавались безоплатно у власність громадянам та продавались на земельних аукціонах, однак державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ №002721 від 10.11.2001 року не був переоформлений, межі земельних ділянок у натурі)на місцевості) не встановлювались, а самі ділянки не були внесені до ДЗК, а отже даний акт не може бути належним доказом у справі. Державний акт на право власності на землю видано [PERSON] на підставі рішення виконкому №15 від 14.05.2002 року, яке не визнавалось недійсним та є чинним, а твердження про його підробку є припущенням прокурора з посилання виключно на сам факт існування постанови суду у кримінальній справі, де зазначене рішення взагалі не згадується. Отже [PERSON] набула право власності на спірну ділянку за рахунок земель сільської ради та на законних підставах. Також зазначено, що порушення прав ДП «Ворохтянське лісове господарство» відбулось у 2003 році, однак позовна заява подана до суду у вересні 2015 року, з того часу відбулось збільшення меж населеного пункту і спірна ділянка знаходиться у межах житлової забудови і в силу видимих природних властивостей відповідач не міг знати, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, а тому позовна вимога про зобов`язання [PERSON] повернути вказану ділянку у власність держави в особі постійного землекористувача ДП «Ворохтянське лісове господарство» в порядку ч.3 ст.388 ЦК України є безпідставною. Окрім цього відповідач послався на те, що відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру» не допускається здійснення прокурором представництва у суді інтересів держави в особі державних компаній, а в даному випадку ДП «Ворохтянське лісове господарство» є неналежним позивачем і з цих підстав у позові слід відмовити. Спірна земельна ділянка ніколи не перебувала у власності чи користуванні Держлісагентства, а тому його право не могло бути порушене та не підлягає захисту у межах даного позову, а прокурором не доведено наявності у нього підстав для звернення до суду за захистом прав та інтересів даного суб`єкта. Окрім цього, вказаний позов поданий до суду у серпні 2015 року, проте на зазначені позови поширюється загальна позовна давність тривалістю три роки. У відповідності до положень ст.46 ЦПК України норми щодо початку перебігу строку позовної давності встановлені для осіб чиї права порушені поширюються і на звернення прокурора до суду на захист цієї особи. Посилаючись на презумпцію невинуватості прокурор зазначив, що до прийняття постанови Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року прокуратура не могла стверджувати про наявність факту підроблення рішень виконкому Поляницької сільської ради, що унеможливлювало належне звернення до суду. Проте на обізнаність особи про порушене цивільне право не впливає подальше притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності прокурор дізнався про порушення прав лісгоспу з моменту винесення 23.03.2004 року постанови про порушення кримінальної справи №248436, у постанові про порушення кримінальної справи відносно сільського голови [PERSON] від 21.09.2004 року зазначено про підробку рішень сільської ради про вилучення земель у лісгоспу та передачу їх у приватну власність, у затвердженому 18.05.2005 року прокурором Івано-Франківської області обвинувальному акті зазначено про підробку рішення сільської ради №27 від 10.07.2003 року, а також 07.02.2005 року прокурором були внесені протести на вказані в обвинувальному акті рішення сільської ради, а в березні 2005 року прокурор звертався до господарського суду із позовом в інтересах держави в особі Державного комітету лісового господарства та ДП «Ворохтянське лісове господарство» про визнання цих рішень недійсними. В свою чергу лісгосп 25.03.2005 року подав цивільний позов у кримінальній справі та був визнаний цивільним позивачем, отже про порушення прав як прокурору так і лісовому господарству було відомо з березня 2004 року, а тому прокурором пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові і в аналогічній справі №354/619/15-ц за позовом першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах Держлісагентства та лісгоспу до Поляницької сільської ради та [PERSON] постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 19.02.2019 року відмовлено у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності. У відповіді на відзив Поляницької сільської ради, що надійшла до суду 23.06.2021 року заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури навів мотиви, аналогічні, викладеним у відповіді на відзив відповідачки [PERSON] 26.01.2022 року від представника відповідачки надійшла заява про залишення позову прокурора без розгляду. Ухвалою суду від 26.01.2022 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 29.03.2022 року позов прокурора у вказаній справі залишено без розгляду. Постановою Верховного Суду від 04.10.2023 року ухвалу Яремчанського міського суду від 26.01.2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29.03.2022 року в частині залишення без розгляду позову прокурора, поданого в інтересах Держлісагентства скасовано та направлено справу до суду для продовження розгляду. 04.12.2023 року судом постановлено ухвалу про участь представника відповідача [PERSON] у судовому засіданні у режимі відеоконференції. 31.01.2024 року заступником керівника Івано-Франківської обласної прокуратури у даній справі подано клопотання в порядку ст.49ЦПК України про зміну предмету позову відповідно до якої прокурор просив поновити строки позовної давності, визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-ІФ №028138 від 29.11.2002 року площею 0,1500 га та витребувати у [PERSON] вказану земельну ділянку, яка розташована на ділянці «Щивка» в с. Поляниця з чужого незаконного володіння у власність держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України. 02.02.2024 року представник відповідачки подала додаткові пояснення у справі, у яких вказала, що спірна земельна ділянка не може бути витребувана у користь Держлісагентства, оскільки в силу вимог чинного законодавства земельні лісові ділянки, що належать до державної власності, перебувають у розпорядженні обласних державних адміністрацій, а Держлісагентство в силу вимог ст.17 ЛК України лише погоджує рішення обласних держадміністрацій про передання земель лісового фонду у користування. Будь-яких доказів, що землі лісогосподарського призначення, до складу яких на думку прокурора входить спірна ділянка, були передані у користування позивача, зокрема відповідне рішення Івано-Франківської ОДА до матеріалів даної справи не долучено. Водночас віндикаційний позов-це позов неволодіючого власника про витребування майна від незаконного володіючого не власника, і обов`язковою умовою для його задоволення є встановлення тієї обставини чи перебувало спірне майно у володінні позивача, що свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні позову прокурора. Ухвалою суду від 14.03.2024 року витребувано у Головному управлінні Держгеокадастру в Івано-Франківській області інформацію та за наявності належно засвідчену копію технічної документації, яка стала підставою для реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,15 га із кадастровим номером 2611092001:22:002:2319, цільове призначення- для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка), яка знаходиться у с. Поляниця Надвірнянського району Івано-Франківської області; витребувано у [PERSON] копію рішення Поляницької сільської ради, що стало підставою для видачі їй державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ІФ №028138 від 29.11.2002 року. Ухвалою суду від 01.05.2024 року витребувано у Державного підприємства «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» належно засвідчену копію технічної документації, яка стала підставою для реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,15 га із кадастровим номером 2611092001:22:002:2319, цільове призначення- для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка), яка знаходиться у с. Поляниця Надвірнянського району Івано-Франківської області. 08.07.2024 року заступником керівника Івано-Франківської обласної прокуратури у даній справі подано клопотання в порядку ст.49ЦПК України про зміну предмету позову відповідно до якої прокурор просив поновити строки позовної давності, визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-ІФ №028138 від 29.11.2002 року площею 0,1500 га та витребувати у [PERSON] земельну ділянку площею 0,1500 га з кадастровим номером 2611092001:22:002:2319, яка розташована на ділянці «Щивка» в с. Поляниця з чужого незаконного володіння у власність держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України. Ухвалою суду від 22.08.2024 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачів ДП «Ворохтянське лісове господарство». У судовому засіданні прокурор заявлений позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі із наведених мотивів. Вказав, що постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року у кримінальній справі №248435 встановлено, що посадовими особами Поляницької сільської ради та Яремчанського міського управління земельних ресурсів протягом 2002-2003 років було підроблено три блоки документів- листи на адресу ДП «Ворохтянське лісове господарство» щодо погодження вилучення земельних ділянок лісового фонду, а в подальшому рішення про вилучення земель державного лісового фонду площею 40,69 га, їх передачу у приватну власність 105 громадянам та державні акти на право власності на земельні ділянки, в тому числі [PERSON] - площею 0,15 га. Долученим до матеріалів справи листом ДП «Карпатигеодезкартографія» від 01.10.2004 року підтверджується, що вказане підприємство виготовляло технічну документацію ДП «Ворохтянське лісове господарство», а також фізичним особам, яким були надані у власність земельні ділянки на підставі підроблених рішень Поляницької сільської ради та за результатами опрацювання вказаної документації встановлено, що надана [PERSON] земельна ділянка знаходиться у кварталі [NUMBER] , ділянка [NUMBER] Поляницького лісництва ДП «Ворохтянське лісове господарство», що підтверджено також висновком проведеної у кримінальній справі експертизи. При цьому постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року встановлено факт належності зазначеної ділянки до земель державної форми власності та її незаконного вилучення у постійного землекористувача, оскільки на час виникнення спірних правовідносин не існувало такої форми власності як комунальна. Відповідно до положень Закону України «Про розмежування земель державної і комунальної власності у комунальну власність перейшли земельні ділянки, що знаходились у межах населеного пункту, проте межі населеного пункту с. Поляниця досі не визначені, жодних доказів щодо переведення спірної ділянки із земель державної форми власності у землі комунальної власності відповідачами суду не надано, рішення Івано-Франківської обласної ради №57-3/2002 від 27.08.2002 року, на яке посилаються відповідачі, не містить будь-якої конкретизації та не дає підстав стверджувати за рахунок яких саме земельних ділянок збільшувалась площа села, а отже немає жодних доказів щодо вилучення цим рішенням у ДП «Ворохтянське лісове господарство» спірної земельної ділянки. При цьому слід врахувати, що відповідно до зазначеного Закону у державній формі власності залишались землі лісового фонду, які знаходились за межами населених пунктів. У державному акті на право власності на землю, виданому [PERSON] зазначено, що він виданий на підставі рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №15 від 14.05.2002 року, яке в установленому порядку не приймалось та є підробленим. У додатку до вказаного рішення зазначено по батькові відповідачки « [PERSON] », замість « [PERSON] », а у постанові Галицького районного суду від 04.03.2015 року прізвище відповідачки зазначеного « [PERSON] », однак відповідачка була допитана у ході досудового слідства у кримінальній справі №248436 та підтвердила факт отримання у приватну власність спірної ділянки, у ході судового розгляду будь-яких доказів на підтвердження того, що вона набула у власність спірну ділянку на підставі іншого рішення сільської ради, а також щодо набуття нею у власність будь-яких інших земельних ділянок на території Поляницької сільської ради відповідачка не надала, а листом ГУ Держгеокадастру підтверджується, що спірна ділянка на даний час зареєстрована за [PERSON] із кадастровим номером 2611092001:22:002:2319. Порушена щодо посадових осіб Поляницької сільської ради кримінальна справа закрита у зв"язку зі звільненням їх від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності, що відноситься до нереабілітуючих підстав. Галицьким районним судом у постанові від 04.03.2015 року встановлена вина посадових осіб сільської ради у службовому підробленні, а прізвище відповідачки із зазначенням точної площі земельної ділянки вказане у переліку осіб, яким земельні ділянки передані у власність на підставі підроблених рішень виконкому сільської ради. Тому з огляду на те, що набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі фіктивного рішення, наявні усі необхідні правові підстави для задоволення позову, визнання недійсним виданого їй державного акту та витребування спірної земельної ділянки в порядку ст.388 ЦК України у державну власність в особі Держлісагентства, як центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, у сфері управління якого перебуває ДП «Ворохтянське лісове господарство».Спірна земельна ділянка на момент її незаконної передачі у приватну власність перебувала у державній власності, держава реалізує свої повноваження через відповідні органи державної влади, в даному випадку Держлісагентство виступає не як власник землі,а як центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства та здійснює управління територіями та об`єктами державної власності, які належать до сфери його управління, в тому числі ДП «Ворохтянське лісове господарство». Окрім цього прокурор зазначив, що остаточно факти порушення інтересів держави щодо передачі земельних ділянок лісового фонду з порушенням вимог законодавства, в тому числі відповідачці встановлені у постанові Галицького районного суду Івано-Франківської області 04.03.2015 року. У кримінальному провадженні був заявлений цивільний позов ДП «Ворохтянське лісове господарство», яке самостійно захищало свої інтереси, а тому у прокуратури не було підстав для звернення до суду. Однак після залишення даного позову без розгляду постійним землекористувачем та уповноваженими державними органами не було вжито належних заходів щодо повернення спірної ділянки у державну власність, що зумовило необхідність пред`явлення вказаного позову, а тому, строк позовної давності в рамках даного провадження слід рахувати саме з дати ухвалення постанови Галицького районного суду Івано-Франківської області, тобто, з 04.03.2015 року, а не з часу порушення кримінальної справи чи постановлення судом обвинувального вироку у зазначеній кримінальній справі від 12.04.2011 року, який був оскаржений прокуратурою. Представник позивача Держлісагентства у судове засідання не з`явився, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник відповідача Поляницької сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області у судове засідання не з`явився, не повідомивши причини неявки,хоча про день та час судового розгляду повідомлявся належним чином. Представник відповідачки адвокат Шургот О.В. у судовому засіданні у режимі відео конференції позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити, з мотивів, наведених у відзиві на позов, поданих заявах у порядку ст.182 ЦПК України та заявах про застосування строку позовної давності. Зазначила, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду для витребування власником земельної ділянки від останнього набувача на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України оскарження рішень органів державної влади, місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів не є ефективним способом захисту. У вказаних спорах суд має встановити незаконність вибуття земельної ділянки із володіння власника. Разом з тим у даній справі відсутні докази того, що спірна ділянка відноситься до земель лісового фонду та що відповідна ділянка в установленому порядку не вилучалась. Таким доказом можуть слугувати схеми, матеріали лісовпорядкування, відомості з Публічної кадастрової карти, відповідні висновки експертиз чи заключення спеціалістів, на підставі яких можна встановити перетини чи накладки земельних ділянок, але прокурор посилається лише на постанову Галицького районного суду від 04.03.2015 року. Відповідно до положень ч.6 ст.82 ЦПК України постанова Галицького районного суду від 04.03.2015 року не є обов`язковою для суду при розгляді даної справи та не має преюдиційного значення у даній справі, оскільки нею не встановлено факт підробки рішення Поляницької сільської ради №15 від 14.05.2002 року, а тому неможливо стверджувати про встановлення фактів, які є обов`язковими для даної справи. До матеріалів справи долучені відомості статистичної звітності, які свідчать про те, що до 2008 року збільшувалась площа населеного пункту с. Поляниця та зменшувалась площа ДП «Ворохтянське лісове господарство» на підставі відповідних рішень владних органів і прокуратура не вказує точне місце знаходження спірної ділянки. Крім цього, у тексті даної постанови зазначено прізвище « [PERSON] », а не « [PERSON] », прокуратурою не надано належних та достатніх доказів, що відповідачка набула право власності на земельну ділянку на підставі підробленого рішення сільської ради і що зареєстрована за нею на праві власності ділянка відноситься до земель лісового фонду, незаконно вилучених у постійного землекористувача. З відповіді ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області слідує, що ні державний акт, ні технічна документація щодо земельної ділянки із кадастровим номером 2611092001:22:002:2319 у них відсутні. При цьому громадяни не повинні нести відповідальність за помилки органів місцевого самоврядування, оскільки зазначене є порушенням принципу належного урядування, а також призводить до непропорційного втручання у право власності. Відповідачкою долучені докази на підтвердження того, що на належній їй ділянці збудовані та зареєстровані за нею на праві власності три житлові будівлі, а тому вилучення земельної ділянки у даному випадку становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та буде непропорційним втручання у право мирного володіння майном. Також вказала, що Держлісагентство не наділене повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, та відповідно не є належним позивачем у справі, що є самостійною підставою для відмови у позові. Відповідно до положень ЛК України питання розпорядження земельними ділянками державної форми власності у тому числі лісогосподарського призначення покладено на органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування. Земельні ділянки, які належать до державної форми власності перебувають у розпорядженні обласних державних адміністрацій, а тому спірна ділянка не може бути витребувана у користь Держлісагентства, у користуванні якого земельні ділянки лісогосподарського призначення ніколи не перебували і яке не наділене відповідними повноваженнями щодо розпорядженнями ними, оскільки згідно ст.17 ЛК України та Положення про Держлісагентство лише погоджує рішення обласних державних адміністрацій щодо передання земель лісового фонду у користування. Окрім цього, у разі якщо суд прийде до переконання про доведеність позовних вимог у даній справі просить відмовити у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності, із мотивів, наведених у поданих відповідачами заявах про застосування наслідків спливу позовної давності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ДП «Ворохтянське лісове господарство» у судове засідання не з`явився, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення прокурора та представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази кожен зокрема та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку,що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 10.11.2001 року Поляницькою сільською радою у відповідності до рішення №3 від 11.01.2002 року видано Ворохтянському державному лісогосподарському підприємству державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ №002701 на земельну ділянку площею 4358,5 га для ведення лісового господарства. Вказаний державний акт зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №00001. Відповідно до Статуту ДП «Ворохтянське лісове господарство» у редакції станом на 13.07.2011 року, ДП «Ворохтянське лісове господарство» створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України №57 від 26.05.1995 року, засноване на державній власності та належить до сфери управління Державного комітету лісового господарства України, який відповідно до Указу Президента України №1085/2010 від 09.12.2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» реорганізовано у Державне агентство лісових ресурсів України. 14.05.2002 року виконавчий комітет Поляницької сільської ради прийняв рішення №15 «Про вилучення, надання та передачу земельних ділянок у приватну власність, надання дозволу на збір матеріалів попереднього погодження» відповідно до п.п.1-3 якого, виконком

Outcome: partial