Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін: позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом (а.с. 1-3) до відповідача [PERSON] , в якому просить: - визнати автомобіль марки «Toyota», моделі «Avensis», 2004 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , майном спільної сумісної власності її та відповідача; - стягнути з відповідача на її користь 122\~167,50 грн., як 1/2 частину вартості автомобіля марки «Toyota», моделі «Avensis», 2004 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] ; - стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона з відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між ними було зареєстровано 12.05.2017, а розірвано 30.01.2023. За час проживання у шлюбі, вони 27.08.2021 придбали автомобіль марки «Toyota», моделі «Avensis», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який було зареєстровано на відповідача. Даний транспортний засіб, відповідачем в січні 2023 року, було продано. Після розірвання шлюбу вона неодноразово зверталась до відповідача [PERSON] з метою виплати їй компенсації вартості автомобіля, однак останній не погоджувався це зробити, через що вона змушена звертатись до суду із даним позовом. Посилаючись на норми СК України та ЦК України, вказує на те, що зазначений вище автомобіль є їхнім спільним майном, а тому, оскільки транспортний засіб було продано відповідачем, він повинен виплатити їй 1/2 частину його вартості. Представниця відповідача [PERSON] адвокатка Синявська Н.В. подала відзив (а.с. 36-39), в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки [PERSON] . Заперечення проти позову обґрунтовує тим, що спірний транспортний засіб не є спільною власністю сторін по справі, оскільки на його придбання відповідач [PERSON] витратив власні кошти. Зазначає, що у 2011 відповідач [PERSON] , разом зі своїм братом [PERSON] , придбали автомобіль марки «Ореl», моделі «Astra», реєстраційний номер [NUMBER] , який у грудні 2020 року було продано за 3\~800 доларів США. І саме за ці кошти він придбав спірний автомобіль марки «Toyota», моделі «Avensis», на 1/2 частину вартості якого претендує позивачка [PERSON] . Таким чином, спірний автомобіль є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] . Крім того, сторона відповідача не погоджується із вартістю спірного автомобіля і вважає, що позивачкою значно завищено вартість такого. Представниця позивачки [PERSON] адвокатка Дмитрович Н.В. подала відповідь на\~відзив (а.с. 50-51), суть якої зводиться до того, що стороною відповідача не доведено ні факту придбання у 2011 відповідачем автомобіля «Opel», ні факту того, що після його продажу, саме ці кошти були витрачені на купівлю спірного автомобіля і що такий є лише його приватною власністю. Представниця відповідача [PERSON] адвокатка Синявська Н.В. подала письмові пояснення (а.с. 58-60), в яких зазначено, що не зважаючи на те, що договору купівлі продажу автомобіля марки «Opel» немає, однак це не спростовує факту того, що саме за кошти від його продажу було придбано спірний автомобіль. У судовому засіданні представниця позивачки [PERSON] адвокатка Дмитрович Н.В. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити із підстав викладених у поданих заявах по суті справи. Також просила стягнути з відповідача судові витрати, в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн. Представниця відповідача [PERSON] адвокатка Синявська Н.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, у їх задоволенні просила відмовити посилаючись на обставини зазначені нею у відзиві та у письмових поясненнях. В судове засідання призначене 10.12.2024 остання не з`явилась, на електронну пошту суду надіслала клопотання про проведення такого без її участі. Зазначила, що понесені відповідачем судові витрати в даній справі становлять 10 000 грн. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: 20 лютого 2024 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Представниця відповідача [PERSON] адвокатка Синявська Н.В. 20.03.2024 на електронну пошту суду надіслала клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із необхідністю ознайомлення з матеріалами справи. Представниця позивачки [PERSON] адвокатка Дмитрович Н.В. 08.04.2024 на електронну пошту суду надіслала клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із сімейними обставинами. 08 квітня 2024 року сторона відповідача подала відзив. Від сторони позивачки 18.04.2024 та 19.04.2024 надійшло клопотання про призначення судово товарознавчої експертизи та відповідь на відзив. 19 квітня 2024 року ухвалою суду продовжено строк проведення підготовчого провадження у даній справі на тридцять днів. Представниця відповідача [PERSON] адвокатка Синявська Н.В. через канцелярію суду 10.04.2024 подала письмові пояснення. Представниця позивачки [PERSON] адвокатка Дмитрович Н.В. 10.05.2024 на електронну пошту суду надіслала заяву про відкладення судового засідання у зв`язку із сімейними обставинами. 16 травня 2024 року представниці сторін на електронну пошту суду надіслали клопотання про проведення судового засідання без їх участі. Ухвалою суду від 16.05.2024 у даній справі за клопотання сторони позивачки призначено судову авто товарознавчу експертизу. Зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. 30 вересня 2024 року на адресу суду надійшов висновок експертизи та цього ж дня ухвалою суду поновлено провадження у справі. Представниці сторін 01.10.2024 та 02.10.2024 на електронну пошту суду надіслали клопотання про проведення підготовчого судового засідання без їх участі. 02 жовтня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 23 жовтня 2024 року представниця позивачки подала заяву про відкладення судового засідання у зв`язку із її хворобою. 11 листопада 2024 року представниця відповідача на електронну пошту суду надіслала клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із її захворюванням. 10 грудня 2024 року представниця відповідача [PERSON] - адвокатка Синявська Н.В. на електронну пошту суду надіслала клопотання про проведення судового засідання без її участі. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: матеріалами справи встановлено, що сторони по справі 12.05.2017 зареєстрували шлюб (а.с. 8), який рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29.12.2022, яке набрало законної сили 30.01.2023, справа №456/2019/22, розірвано (а.с. 9). Відповідно до копії листа адміністратора ТСЦ №4645 від 11.11.2023 (а.с. 10), за відповідачем [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований 27.08.2021 транспортний засіб марки «Toyota», моделі «Avensis», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який 04.01.2023 було перереєстровано у власність іншої особи. Згідно із копією договору купівлі продажу транспортного засобу №8256/23/00004 від 03.01.2023 (а.с. 108-109), транспортний засіб марки «Toyota», моделі «Avensis», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , було 03.01.2023 продано за 198\~000 грн. Така ж вартість зазначена і у копії договору комісії №8256/22/1/004946 від 31.12.2022 (а.с. 110-111). Відповідно до висновку експерта за результатами проведеної судової транспортно товарознавчої експертизи від 16.09.2024 №2289-Е (а.с. 89-93), середня ринкова вартість автомобіля «Toyota Avensis 2.0 D-4D», 2004 року впуску, VIN [NUMBER] , враховуючи дані про нього, які можна встановити з ідентифікаційного номера, в цінах станом на 04.01.2023, становить 271\~705 грн. Сторона відповідача обґрунтовуючи свою позицію в частині того, що спірний автомобіль марки «Toyota», моделі «Avensis», не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, надала такі докази: - копію довіреності серії ВРО №259462 від 21.12.2011 (а.с. 40), відповідно до якої, уповноважено, відповідача [PERSON] , [PERSON] та Стефурака Івана Васильовича управляти та розпоряджатись (з правом продажу), автомобілем марки «Opel», модель «Astra», р.н. [NUMBER] ; - копію розписки від 20.11.2020 (а.с. 41), згідно із якою [PERSON] (брат відповідача [PERSON] ) отримав від [PERSON] 3\~800 доларів США за автомобіль «Ореl Astra», р.н. [NUMBER] , який належав відповідачу [PERSON] ; - копію розписки (а.с. 42), відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] 3\~800 доларів США за автомобіль «Тойота Авенсіс», 2004 року випуску, р.н. [NUMBER] , який у подальшому було розмитнено та зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с. 62-71). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , суду пояснила, що вона є сестрою відповідача. Автомобіль «Тойота» було придбано відповідачем за кошти від продажу автомобіля «Опель», який ним було куплено ще задовго до укладення шлюбу із позивачкою. Отже, судом встановлено, що спірний автомобіль марки «Toyota», моделі «Avensis», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , було придбано відповідачем [PERSON] 27.08.2021, тобто, у період перебування із позивачкою [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Даний автомобіль було продано відповідачем 04.01.2023. Позивачка вважає спірний транспортний засіб їх спільною сумісною власності, як подружжя, у зв`язку із чим просить стягнути із відповідача 1/2 частину його вартості на її користь. Сторона відповідача заперечує факт того, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю і вважає, що такий придбаний за власні кошти відповідача. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із набуттям сторонами під час перебування у шлюбі спільного майна і неможливістю поділу такого в позасудовому порядку. ІV. Оцінка суду: заслухавши пояснення представниць сторін, дослідивши письмові докази в їх сукупності, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Саме суди є останньою правовою інстанцією в державі, в якій кожен громадянин за необхідності шукає захисту своїх прав, свобод та інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України). Відповідно до положень ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 ЦК України). При цьому, тлумачення ст. 61 СК України свідчить про те, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь - які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті (постанова Верховного Суду від\~15.03.2024, справа № 161/6100/22, провадження № 61-311св24). Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018, справа № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) та постанові Верховного Суду від 20.03.2024, справа\~№ 569/4484/22 (провадження № 61-11369св23). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Презумпцію спільності майна подружжя спростовує той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном. Так, як було встановлено в судовому засіданні, позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 12.05.2017 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвали 30.01.2023. Спірний автомобіль марки «Toyota», моделі «Avensis», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , було придбано відповідачем 27.08.2021 і відчужено ним 04.01.2023. Тобто, право власності на спірний автомобіль виник у відповідача [PERSON] під час перебування у шлюбі з позивачкою [PERSON] . Оскільки сторона відповідача заперечує, що спірний автомобіль є спільною сумісної власності подружжя, а тому спростування презумпції спільності майна подружжя покладено саме на відповідача [PERSON] . Суд звертає увагу сторони відповідача, що у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, як на обставини, що свідчать про спростування презумпції спільності майна колишнього подружжя [PERSON] , відповідач посилається на ту обставину, що спірний автомобіль було придбано ним хоча і під час перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачкою [PERSON] , однак за його власні кошти отримані за продаж іншого автомобіля. Даючи оцінку даним доводам, суд зазначає, що стороною відповідача не надано жодних належних доказів ні того, що автомобіль марки «Opel», як стверджує відповідач, за кошти від продажу якого і було придбано спірний автомобіль, належав на праві власності відповідачу [PERSON] , або належав лише йому, ні того, що саме за ті кошти було придбано спірний автомобіль, а не за спільні кошти подружжя. Більше того, той факт, що купівлею спірного автомобіля займався брат відповідача [PERSON] [PERSON] , який і безпосередньо передавав кошти, не свідчать про те, що ці гроші надані особисто відповідачем для придбання ним автомобіля саме у свою власність, а не в інтересах сім`ї. Не наведено стороною відповідача і доказів того, що спірний автомобіль придбававався не за взаємною згодою подружжя в інтересах їх сім`ї, що суперечить доводам відповідача про придбання автомобіля в його особисту власність. Отже, оскільки стороною відповідача не надано належних доказів, які б достовірно підтверджували те, що спірний автомобіль придбаний у період шлюбу за особисті кошти відповідача та такий є його особистою власністю, в силу норми ч. 6 ст. 81 ЦПК України, згідно із якою, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, в даній справі діє загальне правило про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Таким чином, судом встановлено, що транспортний засіб марки «Toyota», моделі «Avensis», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , придбаний під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач [PERSON] відчужив його без згоди позивачки [PERSON] , як іншого із подружжя, а тому, з відповідача на користь позивачки слід стягнути грошову компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Оскільки із копій договорів комісії та купівлі - продажу спірного транспортного засобу судом встановлено, що такий було відчужено за 198\~000 грн., а тому саме із цієї суми слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] 1/2 частку вартості автомобіля, як компенсацію за його продаж, що становить 99\~000 грн. При цьому, при визначенні вартості спірного автомобіля, суд до уваги бере саме договір купівлі - продажу транспортного засобу, а не висновок експерта, оскільки, відповідно до висновку експерта, вартість спірного транспортного засобу визначена за середньо ринковими цінами та даними, які можна встановити з ідентифікаційного номера. В той час, стороною відповідача надано договір купівлі - продажу, з якого встановлено дійсну вартість спірного транспортного засобу за яку його було відчужено, а тому саме цей до договір суд бере до уваги. Водночас, позовна вимога про визнання спірного автомобіля спільним сумісним майном задоволенню не підлягає, оскільки як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя і оскільки зворотного стороною відповідача не доведено, вказана обставина не потребує доказування. Відповідно до ст. 8 Конституції України, ч. 3 ст. 2 ЦПК України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21.01.1999), зокрема, зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Тому, за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не вбачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені представницями сторін, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у даній справі. V. Розподіл судових витрат: питання судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України, при цьому враховує, що до судових витрат, які позивачка понесла у зв`язку з розглядом справи, остання відносить оплату судового збору у розмірі 1 222 грн., що підтверджується платіжною інструкцією (а.с. 4) та оплату вартості залучення експерта у розмірі 7\~572,80 грн., що підтверджується актом №2 здачі приймання (а.с. 94). Оскільки позов задоволено частково, і з відповідача на користь позивачки підлягає стягнення 99\~000 грн., то, з урахуванням ч. 1 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з нього на користь позивачки 7\~126,98 грн (99\~000 грн х 8\~794,80 грн : 122\~167,50 грн) понесених судових витрат на сплату судового збору та залучення експерта. У задоволенні вимог сторін про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд відмовляє з огляду на таке. У ч. 3 ст. 137 ЦПК України зазначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Однак, ні стороною позивачки, ні стороною відповідача не надано жодних доказів про понесення таких, а тому у задоволенні даної позовної вимоги суд відмовляє. На підставі викладеного, ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України,

Outcome: partial