Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до із позовною заявою до [PERSON] , третя особа Харківська міська рада та просила встановити факт належності свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 10.02.1995 за реєстровим № 8-95-48358 на підставі розпорядження від 10.02.1995, та зареєстрованого 16.02.1995 номер запису у реєстровій книзі П-8-7917 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації, [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] ; встановити факт проживання [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , разом на момент смерті із спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] ; припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яка належить їм на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, 10.02.1995, реєстраційний номер 8-95-48358, на підставі розпорядження від 10.02.1995. Право власності зареєстровано в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 16.02.1995 та записане у реєстрову книгу за № П-8-7917; встановити, що частка померлого [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] становить 1/2; визнати право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 42.8 м2, житловою площею 26.7 м2 за його дочкою [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] в порядку спадкування за заповітом після [PERSON] померлого [INFO] . В обгрунтування позову зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , а також на праві спільної сумісної власності квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Померлий [PERSON] склав заповіт у відповідності до якого, все майно, що належало йому на момент смерті заповідано [PERSON] . 19.11.2004 року Харківський районним судом було винесено рішення про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] , на підставі ст. 1268 ЦК України, та встановлено, що спадкоємиця прийняла спадщину у зв`язку із сумісним проживанням разом із спадкодавцем. 03.04.2024 року., на підставі Заповіту від 18 липня 1997, реєстраційний № 568 та заяви дочки спадкодавця, [PERSON] , приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Мазюк Д.О. відкрита спадкова справа №24/2024. Але видати свідоцтво про право на спадщину нотаріусом не вбачається можливим, у зв`язку із чим, 02.05.2024 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Мазюк Д.О. була видана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Підставами для відмови у вчиненні нотаріальної дії стало наступне: При подачі заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, документів, про підтвердження прийняття спадщини після смерті [PERSON] , не надано. Наявність розбіжностей у документах, а саме: у Свідоцтві про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, 10 лютого 1995 року, реєстраційний номер 8-95-48358, на підставі розпорядження від 10.02.1995 року. Право власності зареєстровано в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 16 лютого 1995 року та записане у реєстрову книгу за № П-8-7917, було зазначено власником [PERSON] , в у ксерокопії свідоцтва про смерть зазначено особу [PERSON] , що унеможливлює встановлення факту належності даного документу померлому. 19.11.2004 року Харківським районним судом Харківської області прийнято рішення по цивільній справі № 2- 2639/04 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом, у відповідності до якого, встановлено, що [PERSON] на момент смерті спадкодавця постійно проживала разом із ним, що підтверджується довідкою Пісочинської селищної ради, тому в силу ч.З ст.1268 ЦК України, (в редакції що діяла на момент смерті спадкодавця), вважається такою, що спадщину прийняла. У відповідності до даних електронного реєстру територіальної громади щодо декларування місця проживання громадян Пісочинською селищною радою Харківської області від 01.05.2024 за вих. № 02-31/1684 видана довідка, згідно якої [PERSON] проживав та був зареєстрований на день смерті за адресою: [ADDRESS] один. У той же час, виконавчим комітетом Пісочинської селищної ради 20.12.2004 року за місцем вимоги [PERSON] надана інформаційна довідка про те, що на момент смерті свого батька [PERSON] , що помер [INFO] , вони проживала разом в [ADDRESS] , та [PERSON] здійснювала постійний догляд. Оригінал довідки зберігається в матеріалах цивільної справи № 2-2639/04 по якій Харківським районним судом Харківської області винесено рішення ві 19.11.2004 року. Копія довідки, засвідчена судом у встановленому законом порядку зберігається у матеріалах спадкової справи. Однак, через те, шо встановлення факту проживання разом із спадкодавцем не винесено до вирішальної частини рішення, позивач вимушена просити суд встановити факт проживання разом із спадкодавцем на момент смерті, оскільки інформація встановлена в описовій частині рішення, є підставою і обґрунтування самого рішення суду, але не змінює, не припиняє та не поновлює моїх майнових чи особистих прав, та не несе самостійно наслідків. Також, із витягу із Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, вбачається, спадкодавець на момент смерті був одружений із моєю матір`ю [PERSON] [INFO] . Тобто на момент смерті, [PERSON] , мала право на обов`язкову частку у спадщині. Але прописана із спадкодавцем на момент смерті не була, фактично не проживала, заяви, щодо прийняття спадщини не писала. Під час вирішення питання, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, було виявлено невірне написання імені у свідоцтві про шлюб та актовому записі про шлюб померлого [PERSON] а саме в відомостях про нареченого зазначена особа [PERSON] [INFO] позивач, , як дочка померлого, звернулася до Третього відділу реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою, про усунення помилки в актовому записі про шлюб та повторну видачу свідоцтва про шлюб, померлого [PERSON] . Після перевірки пов`язаних актових записів, до актового запису № 00052230990 про шлюб були внесені зміни в відомості про нареченого «ЕРНЕСТ змінено на ЕРНСТ», підстава внесення: редагування для верифікації, що підтверджується повним витягом №00044296484 від 29 березня 2024 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, виданого першим відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Для отримання у власність шляхом приватизації у 1995 році моїм батьком [PERSON] та матір`ю [PERSON] серед інших документів було подано свідоцтво про шлюб, в якому містилася помилка в імені спадкодавця, а саме особа, що зазначена у свідоцтві про шлюб зазначалася, як [PERSON] , що призвело до помилки під час оформлення права власності. За для виправлення помилки при видачі права власності на житло, я звернулася до Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради із зверненням. У відповіді на звернення № 2466 від 10.04.2024 року, управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради не заперечує факту помилки, але повідомляє що, оскільки [PERSON] помер, внесення змін до у свідоцтво про право власності на житло не вбачається можливим. А також зазначають, що для встановлення факту належності документу, позивач має право звернутися до суду. 13.06.2024 року, позивач звернулася до «Інституту експертиз ім. Заел. проф. М.С. Бокаріуса» із проханням провести лінгвістичне дослідження імені «Ернст» та імені «Ернест» і відповісти на таке питання: \~ \~ \~ \~Чи є ім`я « [PERSON] » та ім`я « [PERSON] » однаковими, ідентичними? В результаті лінгвістичного дослідження експерт [PERSON] , надав експертний висновок № 4967 від 24.06.2024 року в якому зазначила, що ім`я « [PERSON] » та ім`я « [PERSON] » є тотожними (однаковими) один до одного, тобто зазначені імена ідентичні. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, надала суду пояснення, аналогічні викладеним вище. Відповідач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про визнання позовних вимог, з проханням розглянути справу її відсутність. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. \~Статтею 16\~ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. \~\~\~\~Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. \~\~\~Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13\~ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. \~\~\~\~Згідно ч.3 ст.12\~ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. \~\~\~Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. \~\~Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. \~\~Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. \~\~Статтями 78, 81\~ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено та не оспорюється сторонами у справі, що позивач [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ). [PERSON] помер [INFO] (Свідоцтво про смерть видане Пісочинською селищною радою Харківського району, Харківської області від 27 квітня 2004 року за актовим записом № 79) Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , а також на праві спільної сумісної власності квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] [PERSON] склав заповіт, посвідчений 18.07.1997 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Полторацькою Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 568 у відповідності до якого, все майно, що належало йому на момент смерті заповідано [PERSON] . 03.04.2024 року., на підставі Заповіту від 18 липня 1997, реєстраційний № 568 та заяви дочки спадкодавця, [PERSON] , приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Мазюк Д.О. відкрита спадкова справа №24/2024. Постановою приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Мазюк Д.О. 02 травня 2024 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Підставами для відмови [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] зазначено: При подачі заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, документів, про підтвердження прийняття спадщини після смерті [PERSON] , не надано. Наявність розбіжностей у документах, а саме: у Свідоцтві про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, 10 лютого 1995 року, реєстраційний номер 8-95-48358, на підставі розпорядження від 10.02.1995 року. Право власності зареєстровано в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 16 лютого 1995 року та записане у реєстрову книгу за № П-8-7917, було зазначено власником [PERSON] , в у ксерокопії свідоцтва про смерть зазначено особу [PERSON] , що унеможливлює встановлення факту належності даного документу померлому. Факт проживання [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , разом на момент смерті із спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , тобто факт прийняття позивачем спадщини після померлого батька найшов своє підтвердження у ході судового розгляду. Так, рішенням Харківського районного суду м.Харкова від 19.11.2004 року (справа №2-2639/04) визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] . Також рішенням суду встановлено, частині рішення встановлено, що на момент смерті спадкодавця позивач [PERSON] постійно з ним проживала, тому в силу ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину. Згідно даних електронного реєстру територіальної громади щодо декларування місця проживання громадян Пісочинською селищною радою Харківської області від 01.05.2024 за вих. № 02-31/1684 видана довідка, згідно якої [PERSON] проживав та був зареєстрований на день смерті за адресою: [ADDRESS] один. Виконавчим комітетом Пісочинської селищної ради 20.12.2004 року за місцем вимоги [PERSON] надана інформаційна довідка про те, що на момент смерті свого батька [PERSON] , що помер [INFO] , вони проживала разом в [ADDRESS] , та [PERSON] здійснювала постійний догляд. Копія довідки, засвідчена судом у встановленому законом порядку зберігається у матеріалах спадкової справи. Із витягу із Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, вбачається, спадкодавець на момент смерті був одружений із моєю матір`ю [PERSON] [INFO] . Тобто на момент смерті, [PERSON] , мала право на обов`язкову частку у спадщині. Але прописана із спадкодавцем на момент смерті не була, фактично не проживала, заяви, щодо прийняття спадщини не писала Відповідно до\~ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позивачем доведений факт її проживання з померлим [INFO] батьком. Також у\~ході судового\~розгляду знайшли\~своє підтвердження\~позовні вимоги\~про встановлення факту належності свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 10.02.1995 за реєстровим № 8-95-48358 на підставі розпорядження від 10.02.1995, та зареєстрованого 16.02.1995 номер запису у реєстровій книзі П-8-7917 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації, [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] . 28 березня 2024 року позивач звернулася до Третього відділу реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою, про усунення помилки в актовому записі про шлюб та повторну видачу свідоцтва про шлюб, померлого [PERSON] . Після перевірки\~пов`язаних актових\~записів,\~до актового\~запису №\~00052230990\~про шлюб\~були внесені\~зміни в\~відомості про\~нареченого «ЕРНЕСТ\~змінено на\~ЕРНСТ»,\~підстава внесення:\~редагування для\~верифікації,\~що підтверджується\~повним витягом\~№00044296484\~від 29\~березня 2024\~року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, виданого першим відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Для отримання у власність шляхом приватизації у 1995 році батьками позивача [PERSON] та матір`ю [PERSON] серед інших документів було подано свідоцтво про шлюб, в якому містилася помилка в імені спадкодавця, а саме особа, що зазначена у свідоцтві про шлюб зазначалася, як [PERSON] , що призвело до помилки під час оформлення права власності. У відповіді на звернення № 2466 від 10.04.2024 року, управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради не заперечує факту помилки, але повідомляє що, оскільки [PERSON] помер, внесення змін до у свідоцтво про право власності на житло не вбачається можливим. А також зазначають, що для встановлення факту належності документу, позивач маж право звернутися до суду. В результаті лінгвістичного дослідження експерт «Інституту експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Зайчик К.С. надала експертний висновок № 4967 від 24.06.2024 року в якому зазначила, що ім`я « [PERSON] » та ім`я « [PERSON] » є тотожними (однаковими) один до одного, тобто зазначені імена ідентичні. У той час, позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/2\~частину квартири\~ [ADDRESS] \~загальною площею\~42.8\~м2,\~житловою площею\~26.7\~м2\~за [PERSON] \~ [INFO] ,\~РНОКПП [NUMBER] \~в порядку\~спадкування за\~заповітом після\~ [PERSON] померлого\~ [INFO] задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1\~ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Обставин, які б вказували, що на спірне майно, окрім позивача, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи, в суді не встановлено. Вимогамист. 392 ЦК України\~та наданих до неї роз`яснень у листі ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ч.3.1). Окрім того, зазначено, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Отже, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Законодавцем встановлений певний порядок набуття права власності на нерухоме майно в порядку спадкування - нотаріальний порядок. Лише у випадку неможливості оформлення права власності на спадщину в нотаріальному порядку, спадкоємець має право на судовий захист свого невизнаного, оспорюваного чи порушеного права. За змістом п.3.1. листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 «Про практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 Цивільного кодексу України). Як вже зазначалося, підставами для відмови [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] зазначено: При подачі заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, документів, про підтвердження прийняття спадщини після смерті [PERSON] , не надано. Наявність розбіжностей у документах, а саме: у Свідоцтві про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, 10 лютого 1995 року, реєстраційний номер 8-95-48358, на підставі розпорядження від 10.02.1995 року. Право власності зареєстровано в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 16 лютого 1995 року та записане у реєстрову книгу за № П-8-7917, було зазначено власником [PERSON] , в у ксерокопії свідоцтва про смерть зазначено особу [PERSON] , що унеможливлює встановлення факту належності даного документу померлому. Оскільки зазначені обставини встановлені у ході судового розгляду, підстави зазначені у постанові нотаріуса перестали існувати, позивач не позбавлена права звернутися до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті батька. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , в частині припинення права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , встановити, що частка померлого [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] становить задоволенню не підлягають, оскільки є похідними. У\~статті 129 Конституції України\~закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права\~у разі його порушення, невизнання або оспорювання\~та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено\~ст. 16 цього Кодексу. Згідно частини третьої\~статті 13 ЦК України\~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на спадкове майно квартиру [ADDRESS] після смерті батька [PERSON] . Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial