Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

в березні 2023 позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із вказаним позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просила: визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 01.08.2014, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі №6147, удаваним в частині зазначення покупцем [PERSON] з моменту його укладення; визнати [PERSON] покупцем за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 01.08.2014, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованого в реєстрі №6147. Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 01.08.2014 між [PERSON] , [PERSON] , як продавцями, та [PERSON] , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі №6147. Проте, фактичним покупцем зазначеної квартири виступила вона, оскільки саме вона здійснювала пошук квартири, сплачувала свої особисті кошти за квартиру, отримала правовстановлюючі документи, зокрема, оригінал договору купівлі-продажу квартири, оригінал витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.08.2014, оригінал технічного паспорта на квартиру. Позивачка також зазначила, що на день укладання спірного договору в неї був відсутній паспорт громадянина України, а тому за її проханням покупцем у договорі купівлі-продажу квартири виступила її сестра [PERSON] , так як між ними існували довірливі відносини, а вона хвилювалася, що може втратити вигідну та підходящу для неї пропозицію. 08.08.2014 Бородянським РВ УМВ України в Київській області їй був виданий паспорт громадянина України серії [NUMBER] . Відповідачка [PERSON] через декілька днів після укладання договору виїхала до АР Крим та більше за період з 2014 року по березень 2023 року не перетинала адміністративний кордон України з тимчасово окупованою територією АР Крим. З моменту укладання договору купівлі-продажу квартири та по даний час вона користується квартирою, здійснює управління нею, сплачує всі комунальні послуги за квартиру, всі ремонтні роботи в квартирі проведені за її рахунок як і за її рахунок були придбані меблі. Також позивачка зазначила, що 16.03.2016 відповідачкою [PERSON] було видано довіреність на її ім`я для оформлення права власності на квартиру у зв`язку з її реконструкцією. Проте відповідачка навмисно не зазначила у довіреності права розпорядження квартирою, запевнивши, що текст довіреності формував нотаріус. З початком повномасштабної агресії Російської Федерації проти України з 24.02.2022 відносини з сестрою [PERSON] остаточно зіпсувалися і остання відмовляється від переоформлення на неї права власності на квартиру, як на дійсного власника та покупця квартири. З урахування вищевказаних обставин, позивачка вважає, що спірний договір купівлі-продажу квартири, укладений між відповідачами, є удаваним в частині покупця, а тому вона звернулась до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28.03.2023 позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21.04.2023 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, встановлені процесуальні строки для подання заяв по суті справи. Відповідачі відзив на позовну заяву не подавали. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.05.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.10.2024 залучено до участі у справі замість відповідача [PERSON] , його правонаступника - [PERSON] . В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, відповідач [PERSON] позов визнав, не заперечував проти його задоволення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус КМНО Ковальчук С.П. у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися в установлений законом порядок. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 01.08.2014 між [PERSON] , [PERSON] , як продавцями, та [PERSON] , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П., згідно якого [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 2 вказаного договору продаж вчинено за 665 000 грн., які покупець повністю сплатила продавцям до підписання договору шляхом безготівкового перерахунку на поточні рахунки продавців. Продавці своїми підписами під цим договором підтверджують факт повного розрахунку та відсутністю будь-яких претензій до покупця. При цьому, позивачка в позовній заяві стверджує, що відповідачка [PERSON] на час придбання квартири не мала власних коштів та не мала бажання придбати квартиру. Фактично відповідачка [PERSON] виступила фіктивним покупцем лише на її прохання, оскільки позивачка не могла особисто підписати договір через відсутність у неї паспорта громадянина України, який пізніше укданеного договору був виданий Бородянським РВ УМВ України в Київській області 08.08.2014 у зв`язку з набуттям громадянства України на підставі п. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України». За загальними правилами доказування, визначеними ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , який є сусідом позивачки, пояснив суду, що позивачка разом із своїм чоловіком на ім`я [PERSON] проживають у квартирі [ADDRESS] . Одразу після вселення до квартири позивачка проводила в ній ремонтні роботи. Інших осіб в цій квартирі він не бачив. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона в 2014 році займалася продажом квартири [ADDRESS] , про це її попросили власники квартири [PERSON] та [PERSON] . Вона давала оголошення щодо продажу квартири та здійснювала її показ майбутнім покупцям. За вказаним оголошенням прийшла позивачка, яка після огляду квартири повідомила, що вона готова її купити, але від імені покупця буде її сестра, оскільки на той час в неї не було паспорта. Також свідок повідомила суду, що під час оформлення договору купівлі-продажу кватири за квартиру розраховувалася позивачка, а відповідачка [PERSON] сиділа у куточку без будь-яких дій і не цікавилася тим, що відбувається в кабінеті у нотаріуса, лише поставила підпис у договорі від імені покупця. Суд вважає, що показання свідків [PERSON] та [PERSON] не містять відомостей щодо фактичних обставин укладення саме договору купівлі-продажу квартири та придбання відповідачкою квартири за грошові кошти належні позивачці. Крім того, позивачка не надала доказів, що саме за її власні кошти було проведено розрахунок за квартиру. А підтвердження факту особистої передачі грошових коштів у нотаріуса за квартиру позивачкою, про що зазначала свідок [PERSON] , не є підставою вважати, що ці кошти належали виключно позивачці, враховуючи, що протягом укладання договору була присутня і [PERSON] яка підписала договір як покупець. Письмові докази, які знаходяться в матеріалах справи, також не доводять, що фактичним власником квартири є позивачка. Так, в матеріалах справи містяться два технічних паспорта на квартиру замовниками яких є колишній співвласник квартири [PERSON] та нинішній власник - [PERSON] . Долучені до позовної заяви квитанції про сплату позивачкою комунальних послуг не свідчать про обставини на яких ґрунтується позов, а свідчать про те, що позивачка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальні послуги для власних потреб. У свою чергу, суд звертає увагу, що довіреність від імені [PERSON] , якою остання уповноважила [PERSON] представляти її інтереси в усіх органах вади, видана 03.03.2016 на тимчасово окупованій території АР Крим, а тому не може прийматися судом до уваги. Таким чином, докази, надані позивачкою, не доводять, що відповідачка [PERSON] діяла як фіктивний покупець за спірним договором. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, основною і визначальною ознакою договору купівлі-продажу є перехід майна у власність покупця. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від06.11.2009 визначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Дійсно, в 2020 році у відповідній постанові Верховного Суду від 22.07.2020 у справі № 265/3310/17 зроблено висновок, що при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд повинен встановити, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає; вказаний договір відповідно до статей 235, 236 ЦК України може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено незазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд міг визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 466/8968/19. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, в 2022 році, у постанові від 14.02.2022 у справі №346/2238/15 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступив від висновку, викладеного у вищевказаних постанові Верховного Суду від 22.07.2020 року у справі № 265/3310/17, а також для забезпечення єдності судової практики відступив і від аналогічного висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 08.12.2021 року у справі № 466/8968/19, зазначивши, зокрема: 1) удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину; 2) нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням. При цьому, оскільки визнання позову відповідачем [PERSON] суперечить закону, тому суд у відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України відмовляє у прийнятті визнання вказаним відповідачем позову. Таким чином, з врахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 14.02.2022 у справі №346/2238/15, визнання правочину удаваним в частині укладеної угоди, у даному випадку, в частині покупця, суперечить приписам ст. 235 ЦК України, оскільки з підстав, передбачених вказаною нормою, угода не може бути визнана удаваноюв частині покупця. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору, при цьому інші доводи сторін, викладені в їх заявах по суті, не впливають на вищевказані висновки суду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, з огляду на предмет та підстави позову, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним в частині зазначення покупцем [PERSON] та визнання [PERSON] покупцем за договором, - задоволенню не підлягають повністю. Щодо розподілу судових витрат, суд керується правилами ст.ст. 133, 141 ЦПК України відповідно до яких судові витрати у разі відмови в позові покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed