Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] , [PERSON] звернулися в суд з позовом до Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області, [PERSON] про визнання права власності на частки в квартирі в порядку спадкування. Позов мотивовано тим, що [INFO] помер [PERSON] , який був батьком [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , який був батьком [PERSON] . Після смерті кожного із вказаних спадкодавців відкрилась спадщина, яка складається з права на частку квартири [ADDRESS] . За життя [PERSON] склав заповіт на користь позивачки [PERSON] , яка прийняла спадщину шляхом подання відповідної заяви в Погребищенську державну нотаріальну контору. В свою чергу [PERSON] також прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] , оскільки на момент відкриття спадщини був малолітнім. Після їх звернення до Погребищенської державної нотаріальної контори із заявами про видачу їм свідоцтв про право на спадщину за заповітом (законом) державним нотаріусом було відмовлено їм у вчиненні цих нотаріальних дій у зв`язку з тим, що свідоцтво про право власності було видано на квартиру, а в бюро технічної інвентаризації було зареєстровано право власності не на квартиру, а на 3/25 частини житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . Водночас їм було роз`яснено, що згідно підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. Таким чином державним нотаріусом була винесена відмова у вчиненні нотаріальних дій. За таких обставин, з метою захисту своїх спадкових прав, вони змушені звернутися із цим позовом до суду. Посилаючись на наведені обставини, просять: - визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 43, 1 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м., яка складається із житлової кімнати позначеної на номером 4, житлової кімнати позначеної на номером 5, житлової кімнати позначеної на номером 6, кухні позначеної на номером 3, коридора позначеного за номером 1, вбудованих шаф позначених за номерами 2, 7, що належала померлому [INFO] [PERSON] ; - визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 43, 1 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м., яка складається із житлової кімнати позначеної на номером 4, житлової кімнати позначеної на номером 5, житлової кімнати позначеної на номером 6, кухні позначеної на номером 3, коридора позначеного за номером 1, вбудованих шаф позначених за номерами 2, 7, що належала померлому [INFO] [PERSON] . Позивачі [PERSON] , [PERSON] в підготовче засідання не з`явилася, проте через канцелярію суду 30.10.2024 року разом з позовною заявою подали заяви, в яких просять позовну заяву розглянути без їх участі та задовольнити позовні вимоги (а.с. 29, 30). Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, однак 07.11.2024 року через канцелярію суду подав заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги визнає (а.с.44). Представник Погребищенської міської ради в підготовче засідання не з`явився, однак головний спеціаліст юрист відділу правового забезпечення Погребищенської міської ради Дзюба О.О. через канцелярію суду подав заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги визнає (а.с.54). Від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 211 ЦПК України, у зв`язку з чим в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши позиції сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що визнання відповідачем та представником відповідача позову слід прийняти, а позов задовольнити, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За змістом ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25.04.1995 року квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . При цьому на підставі зазначеного свідоцтва про право власності на житло у Вінницькому КП «ВООБТІ» 25.05.1995 року було зареєстровано право спільної сумісної власності вказаних осіб не на квартиру, а на 3/25 частини житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] (а.с.25). 08.08.1995 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем виконкому Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, зареєстрований в реєстрі за №19, згідно із яким все своє майно заповів на користь [PERSON] (а.с.48). [INFO] помер [PERSON] (а.с.18). [INFO] помер [PERSON] (а.с.19). За змістом ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) . Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1226 ЦК України унормовано, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. В пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України обумовлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. В ч.1 ст.368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно із ч.2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. За ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. В ст.382 ЦК України визначено, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Із технічного паспорта на квартиру, що знаходиться у власності громадянина від 25.04.1995 року, вбачається, що об`єктом інвентаризації є трьохкімнатна квартира [ADDRESS] , що становить 3/25 частини вказаного будинковолодіння, загальною площею 43, 1 кв.м., житловою - 29, 7 кв.м. (а.с.22, 23). Наведені документи в їх сукупності з урахуванням окреслених положень цивільного законодавства свідчать про те, що на час відкриття спадщини після смерті вказаних спадкодавців об`єктом права спільної сумісної власності була саме квартира, як індивідуально визначене нерухоме майно в розумінні приписів ч.1 ст.181 ЦК України, а не частина домоволодіння (багатоквартирного житлового будинку). Водночас, здійснення бюро технічної інвентаризації реєстрації права спільної сумісної власності на частину домоволодіння (багатоквартирного житлового будинку), а не на квартиру, такого висновку суду не спростовують, оскільки здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення, якою в даному випадку є свідоцтво про право власності на житло. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією сформульованою у постанові Верховного Суду від 24.05.2022 року у справі №207/2386/16-ц. Отже, виходячи із встановлених судом обставин розглядуваної справи, та зважаючи на презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності, до складу спадкової маси після смерті [PERSON] , [PERSON] ввійшло право на частку у праві власності кожного із них на згадану квартиру. В силу ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За змістом статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно частин 1,3-5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Із матеріалів спадкової справи №50/13 вбачається, що [PERSON] 04.02.2013 року прийняла спадщину після померлого [INFO] батька [PERSON] за заповітом шляхом подання відповідної заяви до Погребищенської державної нотаріальної контори (а.с.5, 6, 13-15, 47, 53). Відомостей про прийняття спадщини іншими спадкоємцями у матеріалах спадкової справи немає. В своє чергу [PERSON] , [INFO] , в силу приписів ч.4 ст.1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька [PERSON] , оскільки на момент відкриття спадщини він був малолітнім (8, 16). Відомостей про те, що інші особи приймали спадщину, або вважаються такими, що прийняли її після смерті [PERSON] , матеріали справи також не містять. В ч. 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права чи інтересу. Згідно із ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. В контексті обставин справи суд вважає, що визнання позову відповідачем [PERSON] та представником відповідача Погребищенської міської ради Дзюбою О.О., який як орган місцевого самоврядування наділений повноваженнями розпоряджатися майном територіальної громади, до якої може перейти право власності на спадкове майно після смерті згаданих спадкодавців, у разі визнання його судом відумерлою спадщиною, не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Отже, зважаючи на те, що позивачі є спадкоємцями за заповітом та за законом, однак у них існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, ураховуючи визнання позову відповідачем та представником відповідача, суд доходить висновку, що з метою захисту майнових прав позивачів за кожним із них необхідно визнати право власності на частину спірної квартири. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Зважаючи на те, що позивачі бажають судові витрати залишити за собою, та враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, сплачений ними судовий збір не підлягає стягненню із відповідачів на їх користь.

Outcome: approved