Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрований 14 серпня 2008 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Біляївського міськрайонного управліня юстиції в Одескій області, актовий запис 81. Позов мотивує тим, що у шлюбі з відповідачем мають п`ятеро дітей, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Спільне життя не склалось, тривалий час між ними постійно виникали сварки. Чоловік зловживає алкогольними напоями, в стані сп`яніння вчиняв фізичне насильство над нею, навіть коли вона була вігітною. Чоловік не працює, не утримує матеріально та не займається вихованням та розвитком дітей. Під час повномаштабного вторгнення РФ в Україну вони сім`єю переїхали до Німеччини. Мала надію, що життя в іншій країні змінить поведінку чоловіка, проте цього не сталося. Останній продовжив зловживати алкогольними напоями, в тому числі і у присутності дітей. Влаштував бійку, вдарив сина та її, спричинивши тілесні ушкодження. Після чого, відповідач виїхав в Україну. Також зазначає про те, що відповідач неоднарозово просив у неї кошти, а також викрадав у неї та доньки золоті прикраси. Шлюбні відносини фактично припинені. Примирення та подальше спільне життя є неможливим та суперечить її інтересам та інтересам дітей, оскільки відповідач є реальною загрозою життю і здоров`ю сім`ї. Просить позов задоволити. Сторони у судове засідання не з`явились, хоча повідомлялись про таке належно та вчасно. Представник позивача подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Позов підтримала та просила такий задоволити. Додатково долучила, документи, які підтверджують протиправну поведінку відповідача щодо позивачки та дітей. Відповідач подав заяву про визнання позову. Просить шлюб розірвати. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 22 листопада 2024 року ухвалою суду дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено до судового розгляду на 12 грудня 2024 року. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась до суду із позовом під час коли малолітньому сину [PERSON] ще не виповнилося року, підставу свого звернення позивач мотивує тим, що відповідач має агресивну поведінку, яка породжує його лють, яка виражається в нападі із застосуванням фізичної сили стосовно позивача та дітей. Позивач не здатна захистити себе та побоюється за здоров`я своє та дітей; перебуває в небезпечному для життя стані, а тому збереження шлюбу є неможливим і продовжувати такі шлюбні відносини позивач не бажає. Даний факт підтверджується, відомостями, а саме обвинувальним актом у кримінальній справі проти [PERSON] , який перебуває на розгляді Фюрстенфельдбруцького окружного суду, Республіки Німеччини, щодо умисного фізичного насильства відносно позивачки та неповнолітньго сина [PERSON] . У зв`язку з тим, що відповідач вчиняв протиправну поведінку проти позивача та дітей, яка містить ознаки кримінального правопорушення, в силу положень ч.2\~ст.110 Сімейного кодексу України, вважаю, що позов може бути пред`явлений протягом одного року після народження дитини. Разом з тим, відповідно до ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. 12 грудня 2024 року на адресу суд надійшла заява від відповідача надійшла заява про визнання позову, останій не заперечує про розірвання шлюбу. Оскільки відповідач визнав, пред`явлений до нього позов і визнання відповідачем позову не суперечить закону, тому суд, враховуючи положення ст.206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Згідно ч.1 ст.112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 29 листопада 2022 року [PERSON] та [PERSON] 14 серпня 2008 року зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Біляївського міськрайонного управліня юстиції в Одескій області, актовий запис 81. В шлюбі у сторін народилося п`ятеро дітей, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження останніх. Відповідно до обставин, викладених у позовній заяві, причиною розірвання шлюбу є небажання позивачки будувати у подальшому сімейні стосунки через різні погляди на життя та відношення до інституту сім`ї, внаслідок яких втрачено почуття любові, поваги у подружжя, припинено подружні стосунки, не ведеться спільне господарство, шлюб існує формально. Регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Положення ст.24 СК України визначають, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Зокрема, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» від 12 червня 2014 року наголошено на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. Частина перша ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «Приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року, заява N 44647/98). Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Матеріалами справи встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені і відновлювати їх вони наміру не мають. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Суд вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім`ї та поновлення шлюбних відносин неможливо, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі\~сторін, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті права подружжя та їхніх дітей. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Судом встановлено, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 968 грн. 96 коп., згідно квитанції №1877-1126-6887-7242 від 20 листопада 2024 року. З огляду на викладене та враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку, що позивачу необхідно повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 484 грн. 48 коп. Відповідно до ст.141 ЦПК України на відповідача необхідно покласти іншу частину сплачених позивачем при подачі позову до суду документально підтверджених судових витрат, а саме 484 грн. 48 коп. судового збору.

Outcome: approved