Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-09 00:00:00

05.07.2023 до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про виселення з квартири. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] [INFO] є власником 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом. Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № Ч7-109620-ф/л підтверджено, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровано всього 2 особи: [PERSON] та [PERSON] . Проте, незаконно та самоправно зайнявши квартиру, туди вселилась [PERSON] та [PERSON] та чинять перешкоди позивачу у доступі до належної їй на праві власності частини квартири. Позивач свого дозволу на вселення відповідачів до квартири не надавала. Оскільки відповідачі не є власниками зазначеної квартири, не зареєстровані за вказаною адресою, однак створюють перешкоди в реалізації позивачкою її прав, як власника майна, [PERSON] просить суд виселити [PERSON] та [PERSON] з належної їй квартири. 27.07.2023 ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 10.05.2024 від [PERSON] надійшла заява про залучення його до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору. 26.09.2024 протокольною ухвалою суду задоволено заяву [PERSON] та залучено його до справи у якості третьої особи без самостійних вимог. 12.11.2024 у судовому засіданні представником позивача долучено до матеріалів справи повідомлення про виклик поліції. 12.11.2024 у судовому засіданні відповідачами долучено до матеріалів справи витяг з наказу Начальника Приморського ТЦК № 199 від 06.06.2024 про призов на службу [PERSON] , довіреність від 16.10.2024, договір дарування від 12.11.2024 зареєстрований в реєсті за № 2852 та витяг з Державного реєстру речових прав. 12.11.2024 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 10.12.2024 від відповідачів надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 08.06.2023, зареєстрованих в реєстрі за № 1162 та за № 1163, [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] є співвласниками по 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 13.06.2023 № Ч7-109620-ф/л підтверджено, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 2 особи: [PERSON] та [PERSON] . Згідно з договором дарування від 12.11.2024 № 2852 [PERSON] передав безоплатно у власність майно (дарунок), а [PERSON] прийняла у власність 1/4 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав станом на 12.11.2024, співвласником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони виникли в зв`язку із перешкодами власнику у користуванні та розпорядженні своїм майном, а тому регулюються Главою 29 ЦК України. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Відповідно абз. 3 ст. 116 ЖК УРСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. В статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п.41 50, Справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року). Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Нормами ст. 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Положеннями ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї наймача віднесено дружину наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 9 СК України встановлено коло осіб, сімейні відносини між якими регулюються СК України, зокрема це подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі. Відповідно до частини четвертої статті 2 СК України Сімейний кодекс України не регулює сімейні відносини між тіткою, дядьком та племінниками, а також між іншими родичами за походженням. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавством не передбачено вичерпного переліку членів сім`ї та визначено критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є цивільною дружиною [PERSON] , який є іншим співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , а відповідачка [PERSON] є її дочкою. Згодом 12.11.2024 [PERSON] стала також співвласником зазначеної квартири на підставі договору дарування. Таким чином, на час вселення до квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідачки були членами сім`ї співвласника квартири [PERSON] , а відтак суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] про їх виселення із вказаного житла.

Outcome: dismissed