Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до\~\~суду з\~\~позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. В обґрунтування позову зазначила, що 06\~лютого 1972\~року між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] укладено\~шлюб,\~в результаті\~чого [PERSON] \~змінила прізвище\~на [PERSON] .\~19\~березня 2004\~року між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] укладено\~письмовий договір\~купівлі-продажу,\~відповідно до\~якого [PERSON] \~придбала у\~ [PERSON] \~1/2\~частину житлового\~будинку [ADDRESS] . [PERSON] \~помер.\~У зв`язку\~з тим,\~що договір\~купівлі-продажу\~не було\~оформлено за\~його життя\~нотаріально,\~а позивач\~не мала\~оформити право\~власності на\~вказаний будинок,\~вона звернулась\~з позовом\~до третейського\~суду.\~Відповідачем у\~справі була\~донька позивача\~та померлого\~ [PERSON] \~-\~ [PERSON] ,\~яка чинила\~перешкоди в\~оформленні права\~власності,\~вважаючи себе\~спадкоємицею.\~Нині [PERSON] \~змінила прізвище\~на [PERSON] \~на підставі\~свідоцтва про\~шлюб.\~Рішенням третейського\~суду від\~09\~березня 2006\~року визнано\~дійсним договір\~купівлі-продажу\~від 19.03.2004\~року 1/2\~частини будинку\~ [ADDRESS] між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] та\~визнано право\~власності на\~1/2\~частину будинку\~ [ADDRESS] за\~ [PERSON] .\~Відповідно до\~витягу про\~реєстрацію права\~власності на\~нерухоме майно,\~22\~березня 2006\~року право\~власності на\~1/2\~частину житлового\~будинку зареєстровано\~за [PERSON] \~на підставі\~рішення третейського\~суду від\~09.03.2006\~року.\~Починаючи з\~06\~червня 1975\~року позивач\~зареєстрована та\~проживає у\~вказаному будинку,\~однак звернувшись\~до нотаріуса\~за консультацією\~дізналась,\~що правовстановлюючий\~документ на\~житловий будинок\~не відповідає\~вимогам закону,\~а саме\~необхідно узаконити\~в судовому\~порядку рішення\~третейського суду\~від 09.03.2006\~року про\~визнання права\~власності на\~житловий будинок\~по [ADDRESS] . Сторони виконали умови договору, однак оскільки [PERSON] помер, [PERSON] позбавлена можливості нотаріально посвідчити даний договір без другої сторони правочину, а отже не має можливості в позасудовому порядку захистити свої майнові права. Таким чином, вимушена була звернутись до суду. Ухвалою Кіровського районного суд м. Кіровограда від 02 вересня 2024 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. В підготовче засідання позивач не з`явилась, представник позивача - адвокат Осіпова Ю.Ю. подала заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просила задовольнити. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, подала до суду заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 06 лютого 1972 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, в результаті чого [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 06.02.1972 року. 19\~березня 2004\~року між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] укладено\~письмовий договір\~купівлі-продажу,\~відповідно до\~якого [PERSON] \~придбала у\~ [PERSON] \~1/2\~частину житлового\~будинку [ADDRESS] . [PERSON] помер. У зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу не було оформлено за його життя нотаріально, а [PERSON] не мала оформити право власності на вказаний будинок, вона звернулась з позовом до третейського суду. Відповідачем у справі була донька позивача та померлого [PERSON] - [PERSON] , яка чинила перешкоди в оформленні права власності, вважаючи себе спадкоємицею. Нині [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] на підставі свідоцтва про шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 22.11.2008 року. Рішенням третейського суду від 09 березня 2006 року визнано дійсним договір купівлі-продажу від 19.03.2004 року 1/2 частини будинку [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] та визнано право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] за [PERSON] . Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, 22 березня 2006 року право власності на 1/2 частину житлового будинку зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення третейського суду від 09.03.2006 року. Починаючи з 06 червня 1975 року [PERSON] зареєстрована та проживає у вказаному будинку, однак звернувшись до нотаріуса за консультацією дізналась, що правовстановлюючий документ на житловий будинок не відповідає вимогам закону, а саме необхідно узаконити в судовому порядку рішення третейського суду від 09.03.2006 року про визнання права власності на житловий будинок по [ADDRESS] . Частиною 1 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України). Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин (Правовий висновок Верховного Суду висловлений у постанові від 04.03.2019 року у справі № 665/2266/16-ц). Згідно з ч. 1 ст. 50 Закону України «Про третейські суди» сторони, які передали спір на вирішення третейського суду, зобов`язані добровільно виконати рішення третейського суду, без будь-яких зволікань та застережень. У випадку державної реєстрації прав власності на нерухоме майно на підставі рішення третейського суду, таке рішення третейського суду не може бути виконане лише сторонами спору, а потребувало здійснення певних дій органу державної реєстрації права. Відповідно до ч. 3 ст. 55 Закону України «Про третейські суди» виконання рішень третейського суду, якщо воно потребувало вчинення дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх службовими особами, здійснювалось за умови видачі компетентним судом виконавчого документа. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно з п. VII ст. 55 Закону України «Про Третейські суди» зі змінами та доповненнями, внесеними ЦПК України від 18.03.2004 року Закону України від 15.03.2005 року № 3541 - IV від 05.03.2009 року № 1076 - VI, Податковим кодексом України від 02.12.2010 року, № 2755 - VI, Законами України від 03.02.2011 року № 2983 - VI від 07.04.2011 року № 3205 - VI, рішення Третейського суду підлягає негайному виконанню та державній реєстрації. 22.03.2006 року було здійснено державну реєстрацію права власності на вказаний будинок на підставі вказаного рішення третейського суду. Тобто в цій частині вимога закону про державну реєстрацію права власності на будинок виконана. В той же час, виконати положення законодавства щодо здійснення нотаріального посвідчення договору в теперішній час неможливо, оскільки продавець за договором помер. Згідно зі ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції чинній на момент проведення державної реєстрації речового права за відповідачем), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Тобто, позивач набула право власності на нерухоме майно та державою визнано факт такого набуття саме 22.03.2006 року, тобто в день внесення відповідних даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, про що і надано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.03.2006 року. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На момент укладення договору купівлі-продажу від 19.03.2004 року належного [PERSON] житлового будинку, між сторонами було досягнуто домовленості ціни за яку продається будинок, було здійснено передачу грошових коштів у розмірі обумовленої ціни, після досягнення згоди щодо усіх істотних умов договору, позивач фактично проживала у спірному будинку, тобто відбулося повне виконання договору, але нотаріальне посвідчення вказаної угоди про яку домовилися сторони наразі не можливе. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України, п.2 ч. 1 ст. З ЦК України та ч. 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом. Статтею 334 ч. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. З урахуванням наведених правових норм та фактичних обставин справи суд приходить до висновку, що при укладанні договору купівлі-продажу між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним його умовам, виконання договору відбулося, а саме продавець отримала кошти, а покупцю було передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на спірну квартиру, яке в установленому порядку було ним зареєстровано, а тому позовні вимоги про визнання договору-купівлі-продажу дійсним підлягають задоволенню. Згідно ст.141 ЦК України суд вважає за необхідне судові витрати залишити по фактично понесеним сторонами.

Outcome: approved