Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

11.12.2024 представник позивача звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з даним позовом, в якому просив визнати недійсним у 1/4 частині свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Другої жмеринської державної нотаріальної 18.11.2023 [PERSON], яким посвідчено її право на 1/2 частки житлового будинку в [ADDRESS] , зареєстроване у реєстрі нотаріальних дій за №2-2114; скасувати запис про право власності №52585239 від 18.11.2023 на нерухоме майно - на 1/2 частки житлового будинку в [ADDRESS] за [PERSON] ; визнати недійсним у 1/4 частині свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Другої жмеринської державної нотаріальної контори Шевчук А.А., яким посвідчено її право на 1/2 частки житлового будинку в [ADDRESS] ; скасувати запис про право власності на нерухоме майно - на 1/2 частки житлового будинку в [ADDRESS] за [PERSON] ; визнати недійсним у 1/4 частині свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Другої жмеринської державної нотаріальної контори Шевчук А.А., яким посвідчено її право на 1/2 частки земельної ділянки під номером [ADDRESS] , переданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 0521083800:01:002:0305); скасувати запис про право власності на нерухоме майно - на 1/2 частки земельної ділянки під номером [ADDRESS] , переданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 0521083800:01:002:0305) за [PERSON] . СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА. [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу 09.03.1993 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] ». Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді частини житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] та трьох земельних ділянок з кадастровим номером 0521083800:01:002:0304, площею 0,0594 га, кадастровим номером 0521083800:01:002:0304, площею 0,2132 га та кадастровим номером 0521083800:01:002:0305, площею 0,2500 га. Указаний будинок із господарськими спорудами позивач з покійним чоловіком збудували під час шлюбу за спільні кошти та спільною працею, який був зареєстрований за покійним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.10.2019 згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Спадкоємцями померлого є позивач та дочка [PERSON] від першого шлюбу - [PERSON] . Спадщину позивач прийняла оскільки постійно проживала зі спадкодавцем, а [PERSON] звернулась з відповідною заявою до нотаріальної контори. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, видане 18.11.2023 державним нотаріусом Другої жмеринської державної нотаріальної контори Мельничук А.Л., зареєстроване в реєстрі за № 1-2114, що спадкоємцями [PERSON] є його дочка [PERSON] та дружина [PERSON] , кожна 1/2 частки, спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з житлового будинку під номером 7 в с. Людавка Жмеринського району Вінницької області. Позивач вважає вказане свідоцтво про право на спадщину за законом недійсним оскільки право на житловий будинок набуто спадкодавцем під час їхнього шлюбу, тому позивач має право на 1/2 частини у спільному майні подружжя. Тому до складу спадщини, яка відкрилась після смерті спадкодавця входить лише 1/2 частина житлового будинку, що належала йому у спільному майні подружжя. Позивач розраховувала, що нотаріус поділить між спадкоємцями право на 1/2 частки житлового будинку, які належали [PERSON] , а не весь будинок, у нотаріуса були відсутні підстави вважати житловий будинок у цілому особистою власністю [PERSON] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 18.11.2023 держаним нотаріусом Другої жмеринської державної нотаріальної контори Мельничук А.Л., зареєстроване в реєстрі за № 1-2117, що спадкоємцями [PERSON] є його дочка [PERSON] та дружина [PERSON] , кожна на 1/2 частки, спадщина на яку видано це свідоцтво складається з земельної ділянки під номером 7, площею 0,2500 га, розташованої в [ADDRESS] , переданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 0521083800:01:002:0305). На думку позивача дане свідоцтво також було видано нотаріусом з невірним визначенням часток спадкоємців, оскілок у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди, проте поділ часток житлового будинку нотаріусом було здійснено не вірно. Інші свідоцтва про право на спадщину за законом, видані цього ж дня на вищевказані земельні ділянки представником позивача не оскаржуються, оскілок спадкове майно на які вони видані, являються особистою приватною власністю спадкодавця відповідно до вимог законодавства. Враховуючи вищевикладене позивач змушена звернутись до суду з вказаним позовом. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА. 17.01.2024 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідач просив відмовити в задоволенні позову з підстав того, що будинок був побудований задовго до шлюбу позивача зі спадкодавцем, спільною працею батьків відповідача [PERSON] та [PERSON] , яка перебувала у шлюбі зі спадкодавцем [PERSON] з 10.04.1961 по [INFO], день смерті матері відповідача. Таким чином у позивача відсутні підстави стверджувати, що джерелом набуття права на спільне майно були спільні сумісні кошти позивача та спадкодавця [PERSON] , сама лише державна реєстрація речового права під час шлюбу позивача зі спадкодавцем, проведена покійним чоловіком не може бути підставою для визначення правового режиму майна як спільного сумісного майна подружжя, набутого в період 1993-2022. Будинок був збудований і тривалий час використовувався спадкодавцем разом з матір`ю відповідача, а після її смерті, [PERSON] успадкував її частку у спільному майні, шляхом вступу у фактичне володіння і користування ним. Таким чином, позовні вимоги спрямовані на зменшення частки відповідача у спадщині [PERSON] ПОЯСНЕННЯ ТРЕТЬОЇ ОСОБИ. 05.01.2024 від третьої особи, завідувача Другої Жмеринської державних нотаріальної контори Мельничук А.Л. до суду надійшли письмові пояснення, відповідно до яких вона просила в задоволенні позову відмовити з підстав того, що жодних прав та інтересів позивача не було порушено, адже у своїй заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом позивач [PERSON] висловила свою волю, яка полягала в тому, що остання від видачі свідоцтва про право власності на частку в спільній сумісній власності подружжя відмовилась. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ, ЗАЯВИ ТА КЛОПОТАННЯ. 14.12.2023 ухвалою суду відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 06.02.2024. Витребувано копію спадкової справи, заведеної щодо майна [PERSON] , померлого [INFO] . 05.01.2024 до суду надійшла витребувана спадкова справа. 06.02.2024, 10.03.2024 та 09.05.2024 підготовче засідання було відкладено за клопотанням представника позивача. Востаннє на 05.06.2024. 19.03.2024 від представника відповідача до суду надійшло клопотання про приєднання доказів. 05.06.2024 в судовому засіданні протокольною формою ухвали суду позовну заяву було залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. Підготовче засідання відкладено на 01.07.2024. 10.06.2024 від представника позивача до суду надійшла заява про виконання ухвали суду. 01.07.2024 ухвалою суду підготовче провадження закрито, справа призначена до розгляду по суті на 23.09.2024. 23.09.2024 в судовому засідання оголошено перерву до 07.11.2024. 07.11.2024 справа знята з розгляду та в подальшому призначена на 18.12.2024. 18.12.2024 в судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав подану ним позовну заяву та просив її задовольнити з підстав, викладених в позові. Додатково вказав, що твердження в позовній заяві щодо побудови будинку позивача з покійним чоловіком - спадкодавцем [PERSON] за спільні кошти та власними силами були помилковими, незважаючи на це просив позов задовольнити з підстав того, що право власності за спадкодавцем було зареєстровано 02.10.2019, а тому вказане майно є спільною власністю подружжя. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився без повідомлення причин. Суд на підстав ч. 1 ст. 223 ЦПК України, розглянув справу у відсутність третьої особи. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , 09.03.1993 було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.8), хоча згідно паспорту громадянина України вона [PERSON] (а.с.7). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] в м. Жмеринка Вінницької області (а.с.9). Як вбачається з копії Витягу з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] являвся власником житлового будинку в [ADDRESS] (а.с.10). Відповідно до копій свідоцтв про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Другої жмеринської державної нотаріальної контори Вінницької області спадкоємцями 1/2 частки майна, зазначеного в свідоцтві є дочка [PERSON] та дружина покійного [PERSON] [PERSON] . Спадщина, на яку в указаних частках видані свідоцтва складається з житлового будинку під номером [ADDRESS] та земельної ділянки під номером [ADDRESS] , переданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.11,13), дані свідоцтва зареєстровано в Спадковому реєстрі за номером 69241183, що стверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.12/12 зворот). Згідно Витягів з Державного реєстру речових прав [PERSON] являється власником 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки під номером [ADDRESS] , (а.с.11 зворот, 13 зворот). Відповідно до копії спадкової справи до майна померлого [PERSON] , яка була досліджена в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] звернулись до Другої жмеринської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . В даній заяві [PERSON] було роз`яснено зміст ст. 60 СК України. Від видачі свідоцтва про право власності на частку в спільній сумісній власності подружжя остання відмовилась. Інші спадкоємці після смерті [PERSON] відсутні (а.с.36-91). Згідно копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя, 10.04.1961 було зареєстровано шлюбі між [PERSON] та [PERSON] (а.с.100). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] (а.с.101). Згідно копії технічного паспорту на будинок садибного типу в [ADDRESS] , замовник [PERSON] , житловий будинок побудовано у 1963 році з добудовами у 1974 році (а.с.102-108). Як вбачається з витягів з погосоподарських книг Людавської сільської ради по домогосподарству в [ADDRESS] , житловий будинок побудований у 1963 році, голова господарства [PERSON] до скалу сім`ї входять: дружина [PERSON] , дочка [PERSON] та син [PERSON] , категорія домогосподарства - робітнича. В подальшому склад сім`ї господарства змінювався, за виключенням голови [PERSON] , [PERSON] та дочки [PERSON] (а.с.112-122; 140-141). Відповідно до довідки Людавського старостинського округу від 11.01.2024 № 01-10-2024/47 [PERSON] прийняв спадщину після смерті своєї дружини [PERSON] , померлої [INFO] , вступивши в фактичне володіння та управління майном померлої, розпорядився домашніми та особистими речами померлої, в травні 1990 року провів ремонтні роботи в житловому будинку (а.с.123). Факт побудови будинку в [ADDRESS] у 1963 році також стверджується: випискою з погосподарської книги, виданої Людавським старостинським округом; довідкою Людавського старостинського округу від 15.03.2024 № 01-10/2024/119 та довідкою Людавського старостинського округу від 15.03.2024 № 2024 (а.с.137-139). Також в судовому засіданні були досліджені оригінали погосоподарських книг Людавської сільської ради по домогосподарству в [ADDRESS] , за 1961 - 2000 роки, що підтверджують факт побудови будинку у 1963 році. МОТИВИ СУДУ. НОРМИ ПРАВА ЗАСТОСОВАНІ СУДОМ. Як визначено у п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте ним до шлюбу. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно (який був чинний на час виникнення правовідносин), нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Із досліджених у судовому засіданні доказів вбачається, що житловий будинок, який є об`єктом спадкування, в [ADDRESS] , побудований у 1963 році під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , відповідно урозумінні ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, був їх спільною сумісною власністю. Відповідно до частини четвертої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності. Отже, при вирішенні питання про виникнення права власності на будинок і успадкування його частки [PERSON] після смерті у 1990 році [PERSON] суд керується законодавством, яке діяло на час виникнення правовідносин. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1963 рік) регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (далі - Інструкція), затвердженою Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56. Питання видачі правовстановлюючих документів на нерухоме майно врегульовувалось також Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР №45/5 від 31 жовтня 1975 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР №1/5 від 19 січня 1976 року. Необхідність реєстрації і технічної інвентаризації належного, в тому числі, громадянам житлового фонду була передбачена також Постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.03.1985 року №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР». Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, підтвердженням належності житлового будинку певній особі є, в тому числі, запис в погосподарських книгах, ведення яких передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Відповідно до положень ст.ст. 100, 101 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, громадяни могли мати у власності житловий будинок. При цьому глава десята цього Кодексу також не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією чи отриманням правовстановлюючого документу. Згідно ч. 1 ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Тобто одним із документів, що підтверджує набуття права власності на житловий будинок є виписка з погосподарської книги. За змістом частин четвертої та п`ятої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Таким чином, за змістом указаних норм, відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року, а у разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Згідно з ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Із досліджених у судовому засіданні доказів вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] , побудований у 1963 році під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить виписка із погосподарської книги, відповідно він вважається спільною сумісною власністю подружжя. Після смерті [INFO] [PERSON] [PERSON] прийняв спадщину після останньої шляхом фактичного вступу в управління та володіння її часткою у спільному майні подружжя. Тобто, після смерті дружини, [PERSON] став єдиноосібним власником житлового будинку в [ADDRESS] , і право власності в нього на цей будинок в цілому виникло через шість місяців з дати відкриття спадщини ( [INFO] ). Не залежно від часу внесення до Державного реєстру речових прав відомостей про право власності на будинок в [ADDRESS] за [PERSON] (09.10.2019), він не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя з позивачем [PERSON] , оскільки право власності у [PERSON] виникло в 1963 році та в цілому на будинок 16.07.1990. Виникнення права власності та реєстрація права власності житлового будинку, який був побудований до 05 серпня 1992 року, за соєю суттю не є тотожним поняттям. Згідно із статтею 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно із статтями 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до частин 3 та 5 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із частиною 1 статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності до частин 1 та 2 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом Свідоцтво про право на спадщину це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Згідно з ч. 1 ст. 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Отже, оскільки житловий будинок в [ADDRESS] набутий [PERSON] до шлюбу з [PERSON] , тому є його особистою приватною власністю і не відносить до спільного майна подружжя. А отже нотаріус посупив правильно, розділивши його та земельну ділянку, на якій він знаходиться між двома спадкоємцями порівну - дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] ВИСНОВКИ СУДУ. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до матеріалів справи та фактично не заперечується представником позивача, відповідно до копії виписки з погосподарської книги та погосподарських книг, досліджених в судовому засіданні щодо спірного житлового будинку за 1961-2000 роки, розташованого в [ADDRESS] , його головою зазначено [PERSON] , до скалу сім`ї входять: дружина [PERSON] , дочка [PERSON] та син [PERSON] , категорія домогосподарства - робітнича. Даний житловий будинок побудований в 1963 році подружжям [PERSON] та його першою дружиною [PERSON] , відповідно будинок належав подружжю на праві спільної сумісної власності, згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час перебування [PERSON] та [PERSON] , в шлюбі. [PERSON] після смерті дружини [PERSON] , яка померла [INFO] , успадкував її частку спірного житлового будинку у спільному майні подружжя на яку мав право згідно Глави IV Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР №45/5 від 31 жовтня 1975 року, шляхом в вступу в управління та володіння спадковим майном в порядку, визначеному статтею 549 ЦК УРСР. В подальшому, 02.10.2019 [PERSON] , після укладення шлюбу з позивачем, було зареєстровано право власності на цілий житловий будинок із господарськими спорудами в [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Так, суд не погоджується з позицією представника позивача з приводу того, що [PERSON] зареєстрував право власності на будинок з господарськими спорудами відповідно до вимог чинного законодавства використавши виписку з погосоподарської книги, відповідно вищевказаний будинок являється спільним майном подружжя позивача та [PERSON] з огляду на таке. Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введено лише з 29 червня 1998 року. Саме з цього дня набрала чинності Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 9 червня 1998 №121. Таким чином, права, набуті (шляхом створення або придбання нерухомості) у власність до 29 червня 1998 року з дотриманням установленого порядку набуття, однак без держреєстрації, можна вважати такими, що виникли та набуті в установленому законом порядку. На даний час питання реєстрації права власності на нерухоме майно врегульоване приписами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядком надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року. Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. Стаття 31 цього Закону передбачає особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку. Відповідно до положень цієї статті для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються:1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою;2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто, державна реєстрація не є способом набуття чи припинення права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав, відповідно поняття набуття права власності та його реєстрація не є тотожними поняттями. Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд

Outcome: approved