Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

[PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовом про визнання за ним права власності на спадкове домоволодіння по [ADDRESS] , як спадкоємця за заповітом після смерті [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що дане домоволодіння було побудоване батьком спадкодавиці [PERSON] - [PERSON] , технічна документація на будинок не виготовлялася і правовстановлюючі документи не видавалися. Після смерті [INFO] [PERSON] спадщину прийняла його дружина [PERSON] , але не оформила своїх спадкових прав на спадкове домоволодіння. [INFO] [PERSON] померла, спадщину після її смерті прийняла їх донька [PERSON] , але не оформила своїх прав на спадкове домоволодіння, [INFO] померла. Позивач, будучи спадкоємцем після смерті [PERSON] за заповітом, частково оформив спадщину, отримавши свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки та житловий будинок [ADDRESS] , проте не може оформити право власності на домоволодіння по [ADDRESS] , оскільки відсутній правовстановлюючий документ на нього. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представником позивача в позові сформовано вимогу про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник Сатанівської селищної ради в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав. У зв`язку з неявкою сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що домоволодіння по [ADDRESS] згідно технічної документації було збудоване в 1950 році [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшло спірне домоволодіння. Згідно довідки Хмельницького обласного державного нотаріального архіву від 11.10.2024, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла спадкоємець першої черги за законом - дружина померлого [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном (в розумінні ст. 549 ЦК України 1963р.), однак свої спадкові права на спірне домоволодіння не реалізувала з підстав відсутності правовстановлюючого документа на нього. Зазначене підтверджується довідкою Іванковецької сільської ради, згідно якої [PERSON] фактично вчасно вступила в управління спадковим майном після смерті чоловіка [PERSON] , до дні його смерті постійно проживали разом, спільно вели господарство. Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб встановлено, що 11 червня 1961 року здійснено державну реєстрацію шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , тобто існує розбіжність в імені дружини. Згідно ж витягу Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть та про народження [PERSON] значиться як [PERSON] . Суд надає оцінку експертному висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз, в якому зазначено, що з практики лінгвістичних експертиз відомі численні випадки фіксації в документах однієї особи різних кодифікованих та розмовних варіантів особових імен. Найчастіше такі розбіжності виникають через змішування варіантних пар імен, що виникають внаслідок регіональних особливостей засвоєння імені в українській системі особових імен. Ф \~ \~ \~ \~Фіксація розмовних варіантів імен внаслідок збігу гіпокористичних форм етимологічно віддалених імен призводить до випадків записів в офіційних документах однієї особи етимологічно віддалених імен. Відомі випадки сплутування особових імен на зразок «ЛЮДМИЛА» та «ЛИКЕРА» (розм. «ЛІКОРА»). Таке зближення відбувається переважно внаслідок збігу гіпокористичних та розмовних варіантів зазначених особових імен у діалектному ареалі, де зроблено відповідні записи, зокрема: « [PERSON] »,\~« [PERSON] »,\~« [PERSON] »,\~« [PERSON] » (найчастіше через «Лукера»/«Люкера» тощо від «Ликера» та аналогічного ряду розмовних імен від « [PERSON] ». Поширеність варіантів цих особових імен в усному мовленні часто призводить до взаємозаміни повних особових імен, тому в документах однієї особи фіксуються різні офіційні відповідники. Однією з причин такої взаємозаміни також може бути рідкісне вживання в мовній практиці регіогу, де зроблено запис,одного з таких імен, паронімічне зближення основ, графічна подібність та міжмовні перетворення. Особові імена « [PERSON] » та «ЛІКОРА», рос. «ЛИКОРА» у документах зазначеної особи, наданих для експертизи, є ідентичними. Сукупність вищеописаного дає підстави дійти висновку, що [PERSON] дійсно являлась дружиною [PERSON] і прийняла спадину післясмерті чоловіка. [INFO] [PERSON] померла. Згідно матеріалів витребуваної судом спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , спадщину прийняла її донька [PERSON] - спадкоємець за законом та частково оформила. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу прізвище [PERSON] змінено на прізвище « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу прізвище [PERSON] змінено на прізвище « [PERSON] ». 16.03.2016 [PERSON] одержала свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки площею по 2,09 га, розташовані на території Іванковецької сільської ради Городоцького району Хмельницької області, переданих для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 25.06.2021 [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого все належне їй майно заповіла [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Згідно матеріалів витребуваної судом спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , спадщину прийняв спадкоємець за заповітом [PERSON] . 18.09.2024 [PERSON] одержав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки площами 2,0934 га та 2,0936 га відповідно, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться на території Іванковецької сільської ради. 15.11.2024 [PERSON] одержав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] . У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу було відмовлено через відсутність правовстановлюючого документа, який встановлює право власності на спадкове майно, а саме: на житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до\~ст. 178 ЦК України, об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування. Відповідно до\~ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1\~ст. 1216 ЦК України\~спадкуванням\~\~є\~\~перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної\~\~особи,\~\~яка\~\~померла\~\~(спадкодавця),\~до інших\~осіб (спадкоємців). Частиною першою\~ст.1235\~ЦК України\~передбачено,\~що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до п. 5\~ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] прийняв спадщину за заповітом після смерті [PERSON] .. Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ч. 1\~ст.1297 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Перешкодою в отриманні свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове домоволодіння для позивачки є відсутність правовстановлюючого документа та відсутність реєстрації права власності на нього. За життя [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] правовстановлюючі документи не отримували, державну реєстрацію спірного домоволодіння не проводили. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією права власності на збудовані об`єкти нерухомого майна, нерозривно пов`язані з законодавством у сфері містобудування, а саме із\~ Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Так, відповідно до норм вказаного\~Закону, обов`язковою умовою створення об`єкта містобудування як об`єкта цивільно-правових відносин, щодо якого можуть виникати речові права, є прийняття такого об`єкта в експлуатацію. Закон України\~«Про регулювання містобудівної діяльності»\~набрав чинності 12 березня 2011 року. У пункті 9 Розділу V «Прикінцеві положення» цього Закону передбачений певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами їх технічного обстеження. Зокрема, до таких об`єктів було віднесено індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року. Тому, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них збудовані у період до 5 серпня 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування такого об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Отже, до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Законодавство, чинне на зазначений час, не пов`язувало виникнення права власності на садові будинки з надвірними будівлями та спорудами з державною реєстрацією такого права. Документом, що засвідчував факт існування об`єкта нерухомого майна й містив його технічні характеристики, був технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 01 липня 2019 року у справі №206/6298/16-ц (провадження № 61-31398св18), від 26 лютого 2020 року у справі №607/16873/18 (провадження № 61-12451св19). У матеріалах справи наявна копія технічного паспорту, складеного КП ГМР «Городоцьке БТІ», в якому зазначено, що житловий будинок по [ADDRESS] збудований у 1950 році. Тобто, спірний житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами побудовано до 05 серпня 1992 року, а отже, померлий [PERSON] набув за життя право власності на вказане домоволодіння, яке перейшло в порядку спадкування до його дружини [PERSON] , після її смерті - до їхньої доньки [PERSON] , в подальшому до спадкоємця за заповітом [PERSON] . Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно звіту технічного стану спірного житлового будинку, будинок знаходиться в задовільному стані та придатний для проживання. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому наявні достатні підстави для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved