Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

29 травня 2024 року до суду надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 05 жовтня 2020 між ТОВ «ІНФІНАНС» та [PERSON] було укладено договір позики № 0956745364/1 на підставі Заяви-анкети № 3283750. Позикодавець перерахував на рахунок позичальника суму у розмірі 10\~000 грн, однак відповідач свої зобов`язання не виконав. Позивач набув право вимоги до відповідача в результаті укладення двох договорів факторингу. Проценти нараховані відповідачу кредитором складають 273\~549, 74 грн, але враховуючи принцип співмірності позивач зменшив проценти, які просить стягнути до 120\~907,76 грн. Ухвалою суду від 26 червня 2024 року відкрито провадження по справі, встановлено спрощений порядок розгляду справи. Заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 26 липня 2024 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто\~з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (код ЄДРПОУ 44276926, м. Київ, вул. Мечнікова, буд. 3, оф.306) заборгованість за договором позики №0956745364/1 від 05 жовтня 2020 у розмірі 120 907 (сто двадцять тисяч дев`ятсот сім) гривень 76 копійок, з яких: 9\~999, 98 грн тіло кредиту; 110\~907, 78 грн нараховані відсотки та судовий збір у розмірі 3\~028 (три тисячі двадцять вісім) гривень. В частині стягнення витрат на правову допомогу відмовлено. 12 серпня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника [PERSON] про перегляд заочного рішення. В обґрунтування зазначено, що заявник не була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, а відтак вона була позбавлена можливості подати відзив на позовну заяву, який би істотно вплинув на розгляд справи по суті. Ухвалою суду від 13 серпня 2024 року прийнято до свого провадження справу. 22 серпня 2024 року від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до суду надійшли заперечення на заяву про перегляд заочного рішення, у відповідності до яких зазначено, що Відповідач нівелює інститут заочного розгляду справи та зловживає своїми процесуальними правами, що в свою чергу є неприпустимим, порушує принцип ефективності судової системи та обов`язковості судових рішень, а відтак просили відмовити у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення суду. 28 серпня 2024 року від представника заявника до суду надійшла відповідь на заперечення. Ухвалою суду від 05 вересня 2024 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 липня 2024 року задоволено. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 липня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до [PERSON] про стягнення заборгованості скасовано та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання 16 грудня 2024 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Судом встановлено, що 05 жовтня 2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФІНАНС» та [PERSON] було укладено договір позики № 0956745364/1 на підставі Заяви-анкети № 3283750, відповідно до умов якого товариство зобов`язалося надати позичальнику кредит у розмірі 10\~000 грн на 26 днів під 1,75%. Згідно розрахунку заборгованості, станом на 10 травня 2024 року заборгованість по відсоткам становить 263\~549, 76 грн.. 11 лютого 2022 року між товариством з обмеженою відповідальністю «НФІНАНС» та товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу №11-02/22, у відповідності до якого право вимоги до [PERSON] за договором позики № 0956745364/1 було відступлено ТОВ «Вердикт Капітал». 10 січня 2023 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» та товариством з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» було укладено договір №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги. Відповідно до реєстру боржників, право вимоги до [PERSON] за договором позики № 0956745364/1 було відступлено ТОВ «Коллект Центр». Враховуючи принцип співмірності позивач зменшив заборгованість, яку просить стягнути, у відповідності до чого просив стягнути заборгованість в розмірі 120\~907,76 гривень, яка складається з заборгованості по кредиту (за тілом кредиту) в розмірі 9999, 98 гривень та заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги в розмірі 110\~907,78 гривень. Відповідно до ст. 55 ЦПК України, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив. Зі змісту ст.ст. 512, 513 ЦК України слідує, що зміна кредитора у зобов`язанні здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідного договору в тій же самій формі, що і угода, за якою права відступаються. При цьому, боржник не приймає ніякої участі в підписанні договору про відступлення та не є його стороною. У відповідності зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 11-02/2022 від 11 лютого 2022 року, позивач ТОВ "Коллект Центр" має право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за Договором № 0956745364 від 05.10.2020 року із загальною сумою заборгованості 156\~999,98 гривень, з яких: - 9\~999,98 грн. - заборгованість за тілом кредиту; - 147\~000,00 грн. - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ІНФІНАНС» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі і надав відповідачу кредит в сумі 10 000 гривень. Тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором. Зміст ст.ст. 610, 612 ЦК України регламентує, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму та укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Також визнано, що електронний цифровий підпис є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом на документах та паперових носіях, крім того підтвердив, що всі наступні правочини (у тому числі підписання договорів, угод, листів, повідомлень) можуть вчинятися мною та/або банком з використанням електронного цифрового підпису. Усе листування щодо цього договору просив здійснювати через мобільний додаток або через інші дистанційні канали, відповідно до умов договору. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що договір про надання кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження № 61-7203св20). Підписанням Договору відповідач підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не оспорює укладання зазначеного кредитного договору у електронному вигляді та у своєму відзиві підтвердила укладання договору та отримання коштів. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача основної заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9\~999,98 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо стягнення процентів за споживчим кредитом. Наразі закріпилася судова практика Верховного Суду в частині формування правових позицій щодо застосування ст. ст. 1048, 1050, 625 ЦК України у кредитних спорах. Здебільшого в цьому питанні Верховний Суд підтримує правовий висновок, сформований Великою Палатою ще у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. Цей правовий висновок має тенденцію до застосування судами першої та апеляційної інстанції в будь-яких кредитних спорах. Надаючи правову оцінку вищевказаним поняттям у частині нарахування штрафних санкцій за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього. Відрізняються терміни в тому випадку, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Вказаний висновок міститься у п. 35 Постанови. Окрім того, в п. 54 Постанови Верховний Суд вказує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Тобто, згідно з висновком Верховного Суду, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо кредитний договір має домовленість, що передбачає закінчення строку кредитування поверненням позичальником кредитних коштів і кредитор не направляв у порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України вимогу, а вживав інші заходи досудового врегулювання, то за таких обставин слід дійти висновку про правомірність нарахування банком процентів за користування кредитними коштами боржником. Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. З огляду на наведене Велика Палата ВС у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 зробила висновок про те, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Зазначені правові висновки були враховані у постановах ВС від 17.02.2021 року у справі № 383/869/14, від 10.02.2021 року у справі № 331/3410/16-ц, від 30.06.2020 року у справі № 717/1223/17-ц та інших. З договору слідує, що сторони визначили та домовилися, що договір надається строком на 26 днів з 05 жовтня 2020 року по 30 жовтня 2020 року, а проценти за користування кредитом складають 2\~734,50 грн. Тобто, сторонами визначено відсотки у межах погодженого сторонами строку кредитування. Між тим судом з відомостей про щоденні нарахування та погашення встановлено, шо відповідач пролонгував договір (останній раз 05.12.2020 року). Згідно п. 2.3.1.2. Договору пролонгація на стандартних (базових) умовах: позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у Позичальника відсутня заборгованість перед Кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо Позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п. 1.6 Договору. На підставі вищенаведеного, суд вважає, що нарахування відсотків за вказаним кредитом після 05.12.2020\~року є таким, що не відповідає нормам закону, а позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню. Крім того з матеріалів справи судом не вбачається, що відповідач та ТОВ «Вердикт Капітал» перебували у договірних відносинах та укладали між собою будь-які інші угоди, а тому на думку суду позовні вимоги у частині щодо нарахування відсотків у розмірі 100\~057, 81 грн. за користування коштами у період з 05.12.2020 року по 11.02.2022 року є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки за користування кредитом у розмірі 10\~849, 97 грн., які були нараховані до 04.12.2021 року включно. Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідачем порушені умови зазначеного кредитного договору, кредитні кошти не повернуті у повному обсязі та передбачені договором строки, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом у загальному розмірі 20\~849,95 грн., з яких: - 9\~999,98 грн. заборгованість з тіла кредиту; - 10\~849,97 грн. заборгованість по відсоткам. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. За таких обставин, на підставі вищенаведеного і враховуючи, що існування заборгованості за кредитним договором в повному обсязі не спростовано, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Щодо стягнення судових витрат. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача слід стягнути на користь позивача 3\~028 гривень судового збору, який був сплачений позивачем відповідно до платіжної інструкції №0434600205 від 17 травня 2024 року. У зв`язку з задоволення позову, сплачений судовий збір позивачем підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. До позову долучено заяву про надання юридичної допомоги №322 від 26 квітня 2024 ркоу та витяг з акту №4 про надання юридичної допомоги від 03 квітня 2024 року, згідно яких позивачу надано правової допомоги Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» на суму 25 000 грн.Однак, навіть договору про надання правової допомоги до позову долучено не було, як і доказів на підтвердження оплати послуг адвокатського об`єднання, у зв`язку з чим підстав для стягнення витрат на правову допомогу судом не встановлено.

Outcome: approved