Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-09 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Шевченківського районного суду м .Києва з позовом до [PERSON] , Міністерства юстиції України, [PERSON] про скасування рішення державного реєстратора, витребування майна із чужого незаконного володіння. У своїй позовній заяві просили суд: 1) Визнати незаконним та скасувати Рішення Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України (Марченка О.А.) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 20921232 від 24.04.2015 р. щодо реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 630617780000) на підставі іпотечного договору, серія та номер: 1019, виданого 18.06.2008 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В., договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, серія та номер, 1039, виданий 12.02.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповським О.B.; 2) Витребувати квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ). 3) Стягнути з [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), Міністерства юстиції України (ідентифікаційний код в ЕДРПОУ 00015622), [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) понесені ними судові витрати. Свою позовну заяву обґрунтували тим, що у червні 2015 року позивачам стало відомо про Рішення Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України (Марченка О.А.) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (3 відкриттям розділу), індексний номер: 20921232 від 24.04.2015 р. щодо реєстрації права власності [PERSON] нд квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 630617780000) на підставі Іпотечного договору, серія та номер: 1019, виданого 18.06.2008 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А. В.. Договору про відступлення права вимоги за Договором іпотеки, серія та номер 1039, виданий 12.02.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповським О.В.; номер запису про право власності 9574811, на підставі якого державним реєстратором. Вважають вказане незаконним та таким, що порушує їх правна на власність, а тому звернулися з позовом до суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня 2023 року у справі відкрито провадження та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року витребувано у Шевченківського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи 761/11015/19. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» (м. Київ, вул. Ярославів Вал, буд. 13/2 літера Б, код ЄДРПОУ 39761587). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. 10 жовтня 2025 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити. Представник третьої особи у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 29 09.2011 р. між Публічним акціонерним товариством «ЕРДЕ БАНК» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № КЛ-209/11. Згідно з п.1.1. Кредитного договору, Кредитодавець надає Позичальнику грошові кошти, кредит, у формі поновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом у сумі 2 300 000,00 (два мільйони триста тисяч) грн. 00 коп., в порядку 1 на умовах, визначених Кредитним договором. З метою забезпечення належного виконання зобов?язання, що випливає з Кредитного договору, укладеного між ПАТ «ЕРДЕ БАНК» та [PERSON] , 29.09.2011 р. між ПАТ «ЕРДЕ БАНК» та [PERSON] і [PERSON] було укладено Договір про внесення змін до Іпотечного договору, посвідченого 18.06.2008 р. Літвіновим А.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 1019. Договір про внесення змін до Іпотечного договору був посвідчений Літвіновим А.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 3108. Відповідно до Договору про внесення змін до Іпотечного договору, цим Договором було забезпечено також виконання [PERSON] зобов`язань, що випливали з Кредитного договору №? КЛ-209/11 від 29.09.2011 р. Предметом іпотеки є нерухоме майно - трикімнатна квартира, загальною площею 90,60 кв. м., жилою площею 49,90 кв. м., за адресою: [ADDRESS] , яка належала Іпотекодавцям на праві спільної приватної власності в рівних долях на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району, згідно з розпорядженням (наказом) N?12223 від 18.11.1998 р., та зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 19.11.1998 р., про шо зроблено відповідний запис в реєстрову книгу за N? 7981. У серпні 2014 року ПАТ «ЕРДЕ БАНК», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ЕРДЕ БАНК» - Ткач М. Ю., звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 4 004 160,38 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.12.2014 р. позов ПАТ «ЕРДЕ БАНК» було задоволено, стягнуто зі [PERSON] на користь Банку заборгованість за Кредитним договором N? КЛ-209/11 в сумі 4 004 160,38 грн. (справа 761/23998/14-ц). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.03.2015 р. було частково скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25.12.2014 р. та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по сплаті штрафних санкцій, викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції: «Стягнути зі [PERSON] на користь ПАТ «ЕРДЕ БАНК» заборгованість всього 2 509 160,38 грн.» (справа N?761/23998/14-ц). У серпні 2014 року ПАТ «ЕРДЕ БАНК», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ЕРДЕ БАНК» - Ткач М.Ю., звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом визнання права власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 90,60 кв. м., жилою площею 49,90 кв м., розташовану за адресою: [ADDRESS] ). Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.10.2014 р. в задоволенні позову було відмовлено (справа N?761/23999/14-ц). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.05.2015 р. заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15.10.2014р. було залишено без змін Відповідно до вищезазначеної ухвали суду було встановлено, що вимоги апеляційної скарги «свідчать про подвійне стягнення заборгованості за одним і тим же кредитним договором» (справа N?761/23999/14-ц). Під час розгляду вищезазначених справ в Апеляційному суді м. Києва з`ясувалося, що: 12.02.2015 р. між ПАТ «ЕРДЕ БАНК» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було підписано Договір про відступлення права вимоги за Кредитним договором Л?Л-209/11 від 29.09.2011 р. з усіма додатковими угодами та додатками до нього, що с його невід?ємною частиною, укладеним між первісним кредитором та Скляр В В Цього ж дня було укладено договір про відступлення прав за Іпотечним договором. 12.02.2015 р. між ТОВ «Кредекс Фінанс» та [PERSON] було укладено Договір про відступлення права вимоги N?12/02/15, згідно якого первісний кредитор відступає новому кредитору своє право вимоги за Кредитним договором N?Л-209/11 від 29.09.2011 р. Цього ж дня було укладено договір про відступлення прав за Іпотечним договором. У червні 2015 року Позивачам стало відомо про Рішення Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України (Марченка О.А.) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (З відкриттям розділу), індексний номер: 20921232 від 24.04.2015 р. щодо реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 630617780000) на підставі Іпотечного договору, серія та номер: 1019, виданого 18.06.2008 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В., Договору про відступлення права вимоги за Договором іпотеки, серія та номер 1039, виданий 12.02.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповським О.В.; номер запису про право власності 9574811; на підставі якого державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Кисві Канівець Л.М. було внесено відповідний запис до Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно. У серпні 2015 року Позивачі звернулися до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, Державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Канівець Л. М., Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа: [PERSON] , Державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Марченко О.А. про визнання дій протиправними та зобов?язання вчинити дії (справа N? 826/20212/15). Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.12.2015 р., яка була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2016 р., позов було задоволено. Ухвалою Вищого адміністративного суду м. Києва від 12.09.2017 р. постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.12.2015 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2016 р. було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.01.2018 р. у задоволені адміністративного позову було відмовлено. 24.04.2018 р. Київський апеляційний адміністративний суд прийняв постанову у даній справі, відповідно до якої було скасовано рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.1.2018 р. та прийнято нову постанову, якою закрито провадження у даній справі. 27.03.2019 р. Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі N?826/20212/15 (провадження N?. 11-1497апп18), відповідно до якої постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2018 р. була залишена без змін. У березні 2019 року, Позивачі звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства юстиції України, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи: державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Канівець Л.М., Окунь А.О., державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Марченко О.А., про визнання незаконними та скасування рішення, запису про проведену державну реєстрацію прав (справа N?761/11015/19). 07.06.2022 р. Шевченківський районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі N?761/11015/19, відповідно до якого вищезазначений позов було залишено без задоволення. 11.04.2023 р. Київський апеляційний суд прийняв постанову у справі N?761/11015/19, відповідно до якої рішення Шевченківського районного суду м Києва від 07.06.2022 р. було залишено без змін. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов?язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності з п. 1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла на момент прийняття оспорюваних рішень), обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним. організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла на момент прийняття оспорюваних рішень), систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку (далі - органи державної реєстрації прав). Згідно ст. 8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла на момент прийняття оспорюваних рішень), орган державної реєстрації прав має наступні повноваження: проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації; забезпечує ведення Державного реєстру прав; надає інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом; забезпечує облік безхазяйного нерухомого майна; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла на момент прийняття оспорюваних рішень), державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов?язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін-00 Державного реєстру прав; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України. Державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла на момент прийняття оспорюваних рішень), державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених порядку, встановленому законом; 2) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону: 3) свідоцтво про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді: 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили: 6) інших документів, що підтверджують виникнення, припинення прав на нерухоме майно, перехід, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою (в редакції, що діяла станом на квітень 2015 року). Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.06.2015 р., підставою реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру, загальною площею 90,60 кв. м., жилою площею 49,90 кв. м., розташовану за адресою: [ADDRESS] (внаслідок якої нас фактично позбавили права власності на нерухоме майно - квартиру!!!), стали Іпотечний договір, серія та номер: 1019, виданий 18.06.2008 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В., Договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки, серія та номер 1039, виданий 12.02.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вергіовським О.В Згідно з п. п. 7.1 п. 7 Іпотечного договору від 18.06.2008 р. «Застереження щодо задоволення вимог Іпотекодержателя»; Іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок Предмета іпотеки у випадку, якшо у момент настання строку (терміну) виконання зобов?язань, вони не будуть виконані (виконані неналежним чином) Звернення стягнення на Предмет іпотеки може здійснюватися на підставі (п. п. 7.2 Іпотечного договору від 18.06.2008 р.): рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання зобов?язання в порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього Договору. Суд зауважує, що позивачі вказують на відсутність факту проведення оцінки, однак не надають жодного доказу, який дану обставину міг би підтвердити. Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 01 листопада 2018 року в рамках досудового розслідування, внесеного до СРДР за № 12015100100007600 від 01 липня 2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК Україна судом було надано слідчому тимчасовий доступ до речей і документів, зокрема до звіту про оцінки майна квартири [ADDRESS] . На дане кримінальне провадження Позивачі посилаються у своїй позовній заяві. Таким чином, не обґрунтованим є посилання Позивачів на відсутність оцінки без вказівки на будь-які докази у своєму позові. Позаяк цього, відповідно до п. 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 р. (у редакції чинній к момент вчинення реєстраційних дій) «для проведення державної реєстрації права власності ва підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав та нерухоме майно, подає: 1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Таким чином, жодним пунктом Порядку не було передбачено обов`язку заявника щодо подання на проведення державної реєстрації прав «оцінки предмета іпотеки». В обґрунтуванням необхідності подання для державної реєстрації права власності оцінки предмета іпотеки Позивачі посилаються на приписи ч.2 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», проте відповідно до вказаної норми - оцінка майна, за якою надходить у власність іпотекодержателя, впливає тільки на право іпотекодавця отримати 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. З урахуванням вищевикладеного, судом вбачається, що Позивачі не надали доказів на підтвердження відсутності в реєстраційній справі оцінки предмета іпотеки. Щодо існування заборгованості [PERSON] (іпотекодавці [PERSON] та [PERSON] ) на момент реєстрації права власності за [PERSON] . Наявність боргу [PERSON] , перед ПАТ «Ерде Банк» (правонаступники: ТОВ «Кредекс Фінанс», за кредитним договором N?КJ-209/11 від 29.09.2011 року та іпотечним договором від 18.06.2008 року зі змінами від 29.09.2011 року, за договорами про відступлення прав вимоги підтверджується на підставі рішення Апеляційного суду м. Києві від 17.03.2015 року у справі N? 761/23998/14-ц про стягнення зі [PERSON] суми у розмірі 2 509 160,38 грн, що є преюдиційними (встановленими судовим рішенням) фактами та не потребують додаткового доказування. Натомість Такий борг не було погашено [PERSON] , тому і новий правонаступник скористався своїм правом щодо реалізації предмета іпотеки. Позивачами не було надано жодних доказів, що [PERSON] борг погасив у сумі 2 509 160,38 грн. до набуття права власності за новим кредитором [PERSON] . Статтею 33 Закону У країни «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року N 898-IV (надалі - Закон N 898-IV) встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов?язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов?язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, якщо борг не сплачується боржником, то іпотекодержатель має право захистити свої права шляхом або звернутися із рішенням до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки або з виконавчим написом нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто не право кредитора та іпотекодержателя обрати, яким із запропонованих варіантів скористатися, щоб звернути стягнення на предмет іпотеки. До того ж якщо якийсь із способів не було реалізовано до кінця, то іпотекодержатель має право скористатися іншим способом звернення стягнення. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону N 898-IV у разі порушення основного зобов?язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов?язань, вимога про виконання порушеного зобов?язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель має право прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Частиною першою статті 37 Закону N 898-IV передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке с предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до п. 36 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 N?868 (далі по тексту - Порядок N?868), визначено, що для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами с документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та Інші документи, визначені цим Порядком. Пунктом 46 Порядку N? 868 передбачено, що для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: 1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він с відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов?язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2) документ, що підтверджус завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він с відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надійсланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 3) заставну (якщо іпотечним договором пеердбачено її видачу). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). За таких обставин, враховуючи, що позивачами належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог не надано, доводи відповідача на свій захист позивачами не спростовані, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачами судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed