Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

ТОВ «УМ Фактор» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтовує тим, що 05.05.2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено договір №3652037 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Договір укладено в електронній формі, відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію». За вказаним договором відповідачка отримала позику в розмірі 12000 грн., строком на 360 днів, шляхом переказу на її банківську картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1 % від суми кредиту за кожен день користування - знижена процентна ставка та 2 % від залишку суми кредиту за кожен день - стандартна процентна ставка. Відповідачка, в установлений договором строк, свої зобов`язання не виконала, внаслідок чого має заборгованість в розмірі 98400 грн. 10.11.2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «УМ Фактор» було укладено Договір факторингу №10112023, у відповідності до умов якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» передає ТОВ «УМ Фактор» за оплату належні йому права вимоги, а ТОВ «УМ Фактор» приймає належні ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі прав вимог. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №1 від 10.11.2023 року, ТОВ «УМ Фактор» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №3652037 від 05.05.2023 року. На підставі\~викладеного ТОВ\~«УМ Фактор»\~просить стягнути\~з [PERSON] \~ на\~свою користь\~заборгованість у\~розмірі 98400\~грн. та судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у розмірі 3038,00 грн., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. Ухвалою Буринського\~районного суду\~Сумської області\~від 19.06.2024\~року відкрито\~провадження у\~даній справі\~та призначено\~її до\~розгляду за\~правилами спрощеного\~позовного провадження\~з повідомленням\~учасників справи. Витребувано у АТ «ПриватБанк» розширену виписку із зазначенням контрагента по рахунку за карткою № [NUMBER] , яка належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за період з 05.05.2023 року по 08.05.2023 року включно. В судовому засіданні представник позивачка позов підтримав з викладених у ньому підстав та просив його задовольнити, а також не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] повторно не з`явилася, правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористалася та заяв про відкладення розгляду справи чи його проведення без її участі не подавала. З врахуванням вказаних обставин та положень ст.280 ЦПК України, судом ухвалено провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 05.05.2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено договір №3652037 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Відповідно до п.1.1 договору укладення такого здійснюється сторонами за допомогою ІТС товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через веб-сайт або мобільний додаток «Сredit7». Електронна ідентифікація клієнта здійснюється при вході клієнта в особистий кабінет, шляхом перевірки товариством правильності введення коду, направленого товариством на номер мобільного телефону клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету. Пунктами 1.2, 1.3, 1.4 договору передбачено, що сума кредиту складає 12000,00 грн., строк кредиту - 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів, стандартна процентна ставка становить 2,00 % в день, знижена процентна ставка становить 1,00 % в день. ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» було повністю виконано свої зобов`язання за кредитним договором та 05.05.2023 року перераховано на картковий рахунок відповідачки кредитні кошти в сумі 12000 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «УПР» від 30.11.2023 року та наданою АТ КБ «ПриватБанк» випискою по рахунку [PERSON] (а.с.69-70). 10.11.2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «УМ Факторинг» укладено Договір факторингу №10112023 у відповідності до п.п.2.1., п.п.2.2. п.2 якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором. Разом з правом вимоги до фактора переходять всі інші права та обов`язки клієнта за кредитним договором. У випадку укладення сторонами більш ніж одного реєстру прав вимог, кожен наступний реєстр прав вимог є самостійним додатком, та не змінює попередній. Відповідно витягу від 08.12.2023 року з реєстру прав вимог №1 від 10.11.2023 року додатку №1 до договору факторингу №10112023 від 10.11.2023 року ТОВ «УМ Факторинг» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №3652037 від 05.05.2023 року. Згідно наведеного позивачем в позовній заяві розрахунку розмір заборгованості відповідача за кредитним договором становить 98400 грн., з яких 12000 грн. сума кредиту, а 86400 грн. заборгованість за відсотками. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, і таке виконання є належним. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. У ч.2 ст.517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За висновками Верховного Суду України, що викладені у постанові № 6-979цс15 від 23 вересня 2015 року, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Наведені висновки суду узгоджуються з правовою позицією, наведеною у постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі за № 361/2105/16-ц та від 06 лютого 2018 року у справі за № 278/1679/13-ц, від 06 лютого 2019 року у справі за № 667/11010/14-ц. За змістом ч.4 ст.263 ЦПК України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В даному випадку обов`язок доведення виникнення заборгованості за кредитом та відсотками, а також їх розмір покладено саме на позивача, до якого перейшло право вимоги за кредитним договором. Умовами п.1.3 кредитного договору встановлено, що періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі іменується Графік платежів ), що є Додатком №1 до Договору. Згідно п.4.1 кредитного договору сторони домовилися, що повернення (виплата) кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно графіку платежів. Однак, вищевказаного графіку платежів, який є Додатком №1 до кредитного договору позивачем не надано. Крім того, за умовами договору строк кредиту становить 360 днів, тобто до 28.04.2024 року. Однак, з даним позовом про стягнення тіла кредиту та заборгованості по відсотках позивач звернувся до суду 22.02.2024 року. Таким чином, на момент подачі позову строк повернення кредиту не настав. Відповідно до п.5.4.1 договору клієнт зобов`язаний у встановлений договором строк повернути кредит та сплатити проценти за користування, штрафні санкції (у разі наявності) та інші платежі, передбачені договором. Згідно п.4.4 договору у разі затримання клієнтом сплати процентів та/або частини кредиту (якщо таке повернення передбачено графіком платежів) щонайменше на один календарний місяць, товариство має право вимагати повернення кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі. Вимога надсилається у вигляді електронного листа на електронну адресу клієнта, зазначену в договорі (або окремо надану клієнтом товариству) та/або шляхом направлення повідомлення на додаткові контактні дані клієнта, вказані в цьому договорі (або окремо повідомлені клієнтом). Моментом отримання клієнтом повідомлення є момент отримання товариством електронного підтвердження про таке направлення. В даному випадку клієнт повинен здійснити повне дострокове повернення (виплату) кредиту та процентів протягом 30 календарних днів, з дня одержання від товариства повідомлення про таку вимогу (п. 4.4 Договору). Статтею 1050 ЦК України, передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 10 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить ЗУ "Про споживче кредитування" визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про споживче кредитування» цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті. У п. 18 Постанови Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), зазначено, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14.09.2016 року у справі № 6-223цс16). Предметом позову в справі є стягнення кредитної заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту, заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом. Отже, до спірних правовідносин повинні застосовуватись положення ЗУ «Про споживче кредитування». Відповідно до ч. 4 ст. 16 ЗУ «Про споживче кредитування», у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Таким чином, Банк набуває права вимагати від відповідача повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, після одержання відповідачем, як споживачем, повідомлення про вимогу і спливу 30 календарних днів з дня одержання ним повідомлення про вимогу. Отже вказаною нормою встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про споживче кредитування» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини 4 статті 16 цього Закону, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Зазначене узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, справа 638/13683/15-ц, постанова від 26.05.2020 року, за якою порушення позивачем визначеного кредитним договором порядку направлення юридично значимих повідомлень, не дотримання вимог закону (в даному випадку Закону України «Про споживче кредитування»), не може мати наслідком покладення на відповідача тягаря дострокового погашення всієї заборгованості за кредитним договором. Представником позивача в судовому засіданні не заперечувалось, що ні первісним кредитором ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», ні ТОВ «УМ Факторинг», до якого перейшло право вимоги за кредитним договором, не було направлено відповідачці в порядку, передбаченому п.4.4 договору, вимогу про повернення кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі. Таким чином, у суду відсутня підстава для задоволення позовних вимог у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за кредитним договором. Крім того, оскільки графіку платежів, який є Додатком №1 до кредитного договору, позивачем не надано, суд позбавлений можливості визначити розмір заборгованості за платежами, строк сплати яких настав. Також суд\~звертає увагу,\~що крім тіла кредиту позивач просить стягнути з відповідача відсотки за користування кредитними коштами за 360 днів, в той час як з моменту отримання кредиту до звернення з позовом минуло лише 294 дні. Однак, з наведеного в позовній заяві розрахунку заборгованості взагалі неможливо встановити, за який саме період та з яких підстав позивачем нараховано відповідачці заборгованість за відсотками в сумі 86400 грн., коли, в якому розмірі позичальником здійснювалось погашення заборгованості та чи здійснювалось воно взагалі. Належного розрахунку розміру заборгованості до позовної заяви також не додано. Як пояснив представник позивача в судовому засіданні відсотки у вказаному розмірі було нараховано за період з 06.05.2023 року по 30.04.2024 року. Таким чином, звертаючись з даним позовом до суду позивач фактично намагається стягнути з відповідачки відсотки за користування кредитними коштами за період, в який вона на момент звернення до суду ними ще не користувалася, тобто стягнути відсотки наперед, що законом не передбачено. Враховуючи викладене, позовні вимоги ТОВ «УМ Факторинг» задоволенню не підлягають в зв`язку з їх недоведеністю та безпідставністю. Оскільки позов задоволенню не підлягає то відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача понесених ним судових витрат також відсутні. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed