Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

У липні 2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява до Товариства з обмеженою відповідальністю «1 безпечне агентство необхідних кредитів» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування своїх вимог, позивач вказує, що в укладенні кредитного договору від 12.05.2023 №78694913 не було волевиявлення позивача, зазначений договір позивач не підписувала, при його укладенні не була присутня, згоди на його укладення від свого імені не надавала, а тому позивач вважає, що даний правочин є недійсним. Таким чином, позивач звернулась до суду та просить визнати недійсним Договір позики №78694913 від 12.05.2023 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] . 19.07.2024 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. 09.10.2024 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вимоги позивача викладені в даній позовній заяві не обгрунтовані належними доказами, твердження є хибними, а сам факт звернення позичальника до суду є спробою уникнути виконання взятих на себе зобов`язань за договором. Відтак, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином. Разом з цим, було направлено заяву про розгляд справи без участі позивача, вимоги підтримав. В судове засідання представник відповідача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення про судове засідання на сайті Печерського районного суду м. Києва. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про розгляд справи по суті за наявними матеріалами, без фіксування технічними засобами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Так, встановлено, що у провадженні Менського районного суду Чернігівської області перебуває цивільна справа № 738/1269/24 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Так, ТОВ «ФК «ЄАПБ» просить стягнути з позивача суму заборгованості у розмірі 22 000,00 гривень, посилаючись на те, що між позивачем та TOB «1 безпечне агентство необхідних кредитів» було укладено кредитний договір №78694913, за яким право грошової вимоги перейшло до позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ». Однак, позивач стверджує, що кредитного договору чи жодних інших договорів із TOB «1 безпечне агентство необхідних кредитів» остання не підписувала, коштів від TOB «1 безпечне агентство необхідних кредитів» не отримувала. Окрім цього, вказує, що до того ж, паспортні дані, РНОКПП зазначені у кредитному договорі, позивачу не належать, їйі невідомо ким було оформлено даний кредитний договір. На зазначене позивачем, стороною відповідача було подано відзив в якому останній зазначив, що 12.05.2023 між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики № 78694913, відповідно до умов якого відповідач передав позивачу у власність позивача грошові кошти, у розмірі 2000,00 грн., шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення Строку Позики, або достроково, та сплатити Позикодавцю плату (Проценти) від Суми Позики (п. 1 Договору). Договір укладався дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-комунікаційної системи, внаслідок чого, відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» у сторін такого Договору виникли цивільні права та обов`язки майнового характеру. Договір підписувався з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до ст. 12 Закону «Про електронну комерцію». Одноразовий ідентифікатор для укладення договору на електронну пошту, яку заявник зазначив в інформаційно-комунікаційній системі та договорі (e-mail: doncenkov07@,gmail.com). До моменту укладення Договору Позичальнику надавалася можливість ознайомитись з умовами договору та Правилами надання грошових коштів у позику на умовах повернення позики в кінці строку, які розміщені на веб-сайті Товариства https://mycredit.ua/. Позичальником 12.05.2023 було підписано (акцептовано) оферту одноразовим ідентифікатором (r5JbM41C6M), чим засвідчено вивчення умов оферти, повну та безумовну згоду з цими умовами, свідоме прийняття пропозиції укласти Договір та згоду на використання одноразового ідентифікатора в якості особистого підпису Договору. Умови, відповідно до оферти від 12.05.2023, що були запропоновані позивачу та узгоджені сторонами правочину. При цьому, позивач через особистий кабінет на веб-сайті Товариства подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, ввів промокод (63VERIF) на застосування зниженої процентної ставки (1%) та підтвердив умови отримання позики шляхом натискання кнопки «Підписати», після чого було сформовано одноразовий ідентифікатор, який було використано для підтвердження укладення Договору. Підписавши Договір Позичальник підтвердив, що вивчив Договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ua/documentslicense/ (надалі «Правила»), їх зміст, суть, об`єм зобов`язань Сторін та наслідки укладення цього Договору, йому зрозумілі (п.п. 5.3. п. 5 Договору). Відтак, при укладанні Договору Позичальник мав обсяг цивільної дієздатності та його волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Також, 12.05.2023 між позивачем та Товариством було укладено додаткову угоду № 78694913 на збільшення суми наданої позики на 3500,00 грн. Таким чином, загальний розмір наданої позивачу позики склав 5500,00 грн. Укладення додаткової угоди здійснювалось в такому ж порядку, як і укладення Договору позики. Перерахування коштів позичальникам здійснюється платіжними системами на підставі укладених між Товариством та фінансовими компаніями договорами про переказ коштів. Перерахування коштів успішно здійснено за номером банківської картки вказаної Позичальником при укладенні договору позики, платіжною системою AT «ТАСКОМБАНК» на підставі укладеного між Товариством та фінансовою компанією договору про переказ коштів. Так, перерахування грошових коштів за договором та додатковою угодою здійснювалося відповідачем на карту позивача ( [NUMBER] , емітентом якої є АТ КБ «ПриватБанк», було підтверджено, що банківська картка належить [PERSON] ). Маскований номер вказаної картки зазначений також в укладених з позивачем договорі та додатковій угоді. Окрім цього, представник звернув увагу суду, що Компанія не здійснює операцій з готівковими грошима, а перекази коштів здійснюються виключно у безготівковій формі, видаткові касові ордери на суму переказу не складаються. Таким чином, TOB «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» безпосередньо не здійснює перерахування грошових коштів на рахунки позичальників. Перерахування здійснюються платіжною системою AT «ТАСКОМБАНК». Відтак, представник відповідача стверджує, що відповідачем в повному обсязі виконано обов`язок щодо перерахування коштів Позичальнику. На підтвердження надано довідку про проведені транзакції за Договором позики. Також представник відповідача вказує, що надана позивачем виписка по картковому рахунку, відкритому в AT «Ощадбанк», взагалі не має ніякого відношення до укладеного договору позики та додаткової угоди, оскільки позика перераховувалась на банківську картку, емітентом якої є АТ КБ «ПриватБанк». Крім того, не відповідають дійсності заяви позивача щодо неналежності йому вказаного в договорі та додатковій угоді паспорта та РНОКПП, оскільки номер РНОКПП належить саме позивачу, що додатково підтверджується позовною заявою, в якій зазначений ідентичний номер РНОКПП, та матеріалами справи, зокрема паспортом, що є додатком до заяви позивача. Щодо зазначеного в договорі паспорта то станом на дату укладення договору та додаткової угоди паспорт позивача № [NUMBER] був чинним та втратив чинність з моменту отримання позивачем нового паспорта від 01.11.2023. З врахуванням зазначених обставин справи, суд прийшов до наступних висновків. Так, статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина 1 статті 575 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст.ст.215,1048-1052,1054-1055 ЦК України, та ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями15 і 23 цього Закону. Відповідно до частин першої, другої статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Згідно частини першої статті 626, частини першої статті 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За правилами статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно статті 3 якого електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. З Закону України «Про електронну комерцію»). Таким чином, суд приходить до висновку, що сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строку та умов кредитування, що свідчить про наявність волі позивача для укладення укладання такого договору шляхом вичнених дій зазначених вище. Окрім цього, цього Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів, не скористалась. Також, суд погоджується з доводами представника відповідача, що надана позивачем виписка по картковому рахунку, відкритому в AT «Ощадбанк», взагалі не має ніякого відношення до укладеного договору позики та додаткової угоди, оскільки позика перераховувалась на банківську картку, емітентом якої є АТ КБ «ПриватБанк». Крім того, доводи позивача щодо недійсності правочину є узагальненими неконкретизованими, а відтак необґрунтованими. Також вбачається, що позивачем були вчинені всі дії для отримання кредитних коштів, а іншого в спротування доводів відповідача не було надано суду. Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновків, що позивач ознайомилась та погодилась на умови договору, що дозволяє дійти висновку, що позивач будучи повнолітньою, дієздатною особою в повній мірі розуміла взяття на себе зобов`язань та настання наслідків за їх не виконання. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, який задля придбання, припинення або зміна цивільних прав та обов`язків що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного, перевіривши матеріали справи, з`ясувавши усі фактичні обставини, дослідивши наявні докази, надавши їм належну оцінку, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з урахуванням тих обставин, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження передбачених чинним законодавством правових підстав, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, у зв`язку з його необґрунтованістю. Разом з цим, суд вважає, що позивач не позбавлена права довести належним чином свої обставини в рамках розгляду справи про стягнення заборгованості. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.82 ЦПК України визначено, що докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до п. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску» проти Румунії» встановлено, що «існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed