Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовною заявою до відповідача про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання, у розмірі вартості оплатного навчання у Львівському державному університеті фізичної культури імені Івана Боберського та у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 24.04.2022 року і до закінчення навчання. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем з 16.03.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 04.03.2021 року. У шлюбі у них народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із ухиленням відповідача від участі в утриманні та вихованні дітей, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 24.11.2021 року, ухвалено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти утримання дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі по 3000,0 гривень на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які підлягають індексації, починаючи з 14.04.2021 року до досягнення найстаршою дитиною повнолітня та до зміни матеріального стану сторін. Зазначає, що на даний час син [PERSON] досяг повноліття та йому [INFO] виповнилось 18 років і відповідно припинилось стягнення аліментів на його утримання. Однак, син з 30.09.2022 року зарахований на перший курс денної форми навчання Львівського державного університету фізичної культури імені Івана Боберського, передбачуваний термін закінчення навчання 30.06.2026 року. Відповідно навчання у навчальному закладі пов`язано із збільшенням матеріальних витрат, які позивач самостійно не в змозі забезпечити в повному обсязі, оскільки коштів, які вона заробляє не вистачає на покриття потреб сім`ї. Таким чином, оскільки відповідач не приймає участі в утриманні сина [PERSON] , у позивача є потреба в отриманні аліментів на повнолітнього сина на період його навчання у навчальному закладі. Позивач зазначає, що відповідач має змогу утримувати сина, тому вважає, що розмір аліментів підлягає стягненню у частці від його всіх доходів. У зв`язку з наведеним, просить позовні вимоги задовольнити повністю. Правом на подання відзиву відповідач не скористався. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м.Львова 20.08.2024 року та автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Леньо С.І. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 23.08.2024 року (суддя Леньо С.І.), прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В подальшому, на підставі розпорядження керівника апарату № 44 від 07.11.2024 року та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2024 року, для розгляду цивільної справи визначено головуючого-суддю Грицка Р.Р. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 12.11.2024 року, справу прийнято до провадження судді Грицка Р.Р. Призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. Одночасно, визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. Оскільки справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Справа була призначена до судового розгляду на 28.11.2024 року та у зв`язку з неявкою відповідача, розгляд справи відкладено на 19.12.2024 року. Позивач в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. При цьому, 19.12.2024 року подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився без поважних причин, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи всіма можливими засобами, поштові відправлення повернуті з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відзив на позов або клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи те, що позивач не заперечила проти ухвалення заочного рішення у справі, у відповідності до вимог ст.ст.223, 280, 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи, розглянути справу у відсутності сторін, ухваливши заочне рішення. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 19.12.2024 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Так, відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 16.03.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 04.03.2021 року. У шлюбі у сторін народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , батьком яких у свідоцтвах про народження зазначений відповідач. Вказані вище обставини підтверджуються рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 24.11.2021 року (а.с.16-17). Рішенням Личаківського районного суду м.Львова 24.11.2021 року у справі № 463/4240/21, ухвалено стягувати із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] , щомісячно, у розмірі по 3000,0 гривень на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які підлягають індексації, починаючи з 14.04.2021 року до досягнення найстаршою дитиною повнолітня та до зміни матеріального стану сторін (а.с.16-17). Спільний син сторін [PERSON] [INFO] на момент звернення із даним позовом до суду досяг повноліття та проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 12.05.2004 року та довідкою голови ОСББ «АЛЬЯНС» № 15 від 17.09.2024 року (а.с.4, 24). Відповідно до договору про навчання у Львівському державному університеті фізичної культури імені Івана Боберського № 22078 від 19.09.2022 року та договору про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців від 06.10.2022 року, [PERSON] [INFO] , з 2022 року зарахований на денну форму навчання Львівського державного університету фізичної культури імені Івана Боберського, термін навчання з 2022 року по 2026 рік, загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 68600,0 гривень, оплата здійснюється щосеместрово у безготівковій формі (7-9, 25). Згідно платіжних інструкцій за період навчання [PERSON] з 2022 року по теперішній час оплату за навчання здійснює позивач [PERSON] (а.с.13-14). Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно положень ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному Кодексі України. Разом з тим, відповідно до ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Обов`язок утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини, яка хоча й досягла повноліття, однак продовжує навчання з метою здобуття спеціальності, що забезпечить їй можливість у подальшому працевлаштуватися та мати власний незалежний від батьків дохід. Забезпечення умов для такого розвитку та навчання пов`язане з належним наданням матеріальної допомоги, що має бути достатньою та не ставити повнолітнього у становище вибору між можливістю подальшої освіти і здобуття спеціальності та між необхідністю працевлаштування для власного матеріального забезпечення. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27.11.1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно зі ст.200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Лише та обставина, що на батьків покладено обов`язок утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, у зазначеній нормі права законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років із можливістю батьків надавати таку матеріальну допомогу. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)». Отже, для вирішення питання щодо стягнення аліментів, суд має з`ясувати три складові: чи повнолітня дитина продовжує навчання, чи потребує вона матеріальної допомоги та чи може надавати таку матеріальну допомогу один з батьків, який не приймає участі в утриманні дитини. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року). Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що відповідач є особою працездатного віку. Відомості про матеріальне становище відповідача, позивачем не подані, так само і відповідачем не спростована неможливість сплачувати аліменти чи перебування на його утриманні інших осіб. Наведені обставини свідчать про те, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу у вигляді аліментів, у зв`язку з навчанням його повнолітнього сина. З врахування однакового обов`язку обох батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які потребують допомоги у зв`язку з навчанням, потреби [PERSON] такої допомоги на весь період навчання, але не довше ніж до досягнення ним 23 років або припинення навчання, суд погоджується із запропонованим позивачем розміром стягуваних аліментів у виді частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, що з урахування відсутності відомостей про його матеріальне становище, не буде становити для нього надмірного тягару та буде співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання. Водночас, період за який позивач спросить стягувати аліменти останньою відповідними доказами не підтверджено з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст.ст.191, 201 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Доказів того, що позивач вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача на повнолітнього сина, який продовжує навчання у минулому, з моменту досягнення останнім повноліття [INFO] , але не змогла їх одержати у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати, матеріали справи не містять. Так, позивач звернулася до суду з позовом 20.08.2024 року та саме з цього часу з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на повнолітнього сина, який продовжує навчання. В цій частині позовні вимоги є обґрунтованими частково та підлягають до задоволення. Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання у розмірі вартості оплатного навчання у Львівському державному університеті фізичної культури імені Івана Боберського, суд зазначає наступне. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. З аналізу вказаних норм випливає, що аліменти присуджуються судом на користь одного із батьків разово до досягнення дитини, дітьми повноліття. Разом з тим, відповідно до ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей (навчання), страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Слід зазначити, що додаткові витрати не є аліментами на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Таким чином, суд вважає, за необхідне роз`яснити позивачу, що її вимога про стягнення з відповідача аліментів у розмірі вартості оплатного навчання у Львівському державному університеті фізичної культури імені Івана Боберського, відноситься до додаткових витрат на утримання дитини, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей, навчання) та не можуть стягуватись в якості аліментів. Окрім цього, суд звертає увагу на те, що додаткові витрати стягуються на утримання саме дитини. Дитиною згідно зі ст.1 Закону України «Про охорону дитинства», вважається особа віком до 18 років (повноліття). [PERSON] , [INFO] , на момент звернення із даним позовом до суду досяг повноліття, а отже не вважається дитиною, тому до вказаних правовідносин не можуть бути застосовано положення ст.185 СК України. В цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що обов`язок утримувати дітей, в тому числі і повнолітніх, які продовжують навчання до досягнення ними двадцяти трьох років виникає в обох батьків в рівній мірі, зважаючи на те, що син [PERSON] досяг повноліття, навчається і потребує матеріальної допомоги, а відповідач є працездатним, доказів неможливості надавати матеріальну допомогу не надав, суд приходить до висновку про підставність стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць. Позивач від сплати судового збору звільнена на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи те, що судом задоволено позовні вимоги частково, а тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 гривень.

Outcome: partial