Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

08.09.2022 року прокурор звернувся в інтересах держави в особі Криворізької міської ради до суду з даною позовною заявою. Позов обґрунтовано тим, що під час здійснення конституційних повноважень Криворізькою північною окружною прокуратурою встановлено факт безпідставного набуття речового права на житлове приміщення, квартиру [ADDRESS] , за відсутності волі їх власника та всупереч встановленого законом порядку, що порушило майнові інтереси держави в особі Криворізької міської ради щодо володіння, користування та розпорядження комунальним майном територіальної громади м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Зазначає, що квартира [ADDRESS] у 2019 році належала до комунальної власності міста Кривого Рогу Дніпропетровської області та перебувала у користуванні [PERSON] , на підставі договору найму, який помер [INFO] та на момент смерті якого у спірній квартирі він був зареєстрований один. Проте рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.05.2019 у справі №215/2316/19 за відповідачем [PERSON] визнано право на житлову площу у спірній квартирі, оскільки, на момент смерті [PERSON] , вона, начебто, постійно проживала з ним однією сім`єю, як член сім`ї наймача. На підставі рішення виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради №314 від 24.07.2019 «Про погодження заміни наймача у договорі найму житла» та рішення №317 від 24.07.2019 «Про передачу житла у власність громадян», виконкомом Тернівської районної у місті ради Кандибі Т.П. було видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру [NUMBER] від 25.07.2019, яка в подальшому здійснила за собою державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] . Проте, постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.01.2021 рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.05.2019 у справі №215/2316/19 скасовано, та постановлено нове рішення, яким, [PERSON] у визнанні членом сім`ї наймача [PERSON] та визнанні права користування житловим приміщенням - відмовлено. На теперішній час власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі укладеного з [PERSON] договору купівлі-продажу від 07.08.2019. На підставі вищевикладеного, прокурор Криворізької північної окружної прокуратури Дніпропетровської області просить суд: скасувати рішення виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради №314 від 24.07.2019 «Про погодження заміни наймача у договорі найму житла»; скасувати рішення виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради №317 від 24.07.2019 «Про передачу житла у власність громадян»; скасувати свідоцтво про право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в особі Криворізької міської ради квартиру [ADDRESS] . 26.08.2022 відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що право власності на квартиру [ADDRESS] набула на законних підставах згідно договору купівлі-продажу від 07.08.2019, тобто є добросовісним набувачем, а тому витребування спірної квартири з її володіння де крім неї проживає її малолітній син та матір пенсійного віку становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є порушенням ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, вказує, що іншого житла вона не має, а тому витребування від неї спірної квартири фактично позбавить її родину житла під час війни в країні, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (Том №1 а.с.168-170). 22.07.2022 від\~виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради надійшов відзив, де зазначено що рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.05.2019 у справі №215/2316/19, яке набрало законної сили 20.06.2019 за [PERSON] визнано право користування квартирою [ADDRESS] . На виконання даного судового рішення та особистої заяви [PERSON] виконкомом Тернівської районної у місті ради було прийнято рішення №314 від 24.07.2019 «Про погодження заміни наймача у договорі найму житла», у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача [PERSON] , згідно ст.106 ЖК України та рішення №317 від 24.07.2019 «Про передачу житла у власність громадян», яким квартиру [ADDRESS] безоплатно передано у приватну власність [PERSON] . На момент звернення [PERSON] до виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради не було підстав для відмови у переоформленні договору найму житла у зв`язку із смертю основного квартиронаймача. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] 29.07.2019 зареєструвала право власності на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 25.07.2019. [PERSON] \~07.08.2019 зареєструвала своє право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07.08.2019. Тобто, право власності на спірне нерухоме майно набуте відповідачами [PERSON] та [PERSON] у встановленому законом порядку. Заборони на відчуження спірного нерухомого майна на час реєстрації та підстав для відмови в його реєстрації не існувало. Твердження позивача в позовній заяві, що договір купівлі-продажу було здійснено під час апеляційного оскарження не відповідає дійсності, адже ухвала по справі №215/2316/19 про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Прокуратури Дніпропетровської області на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.05.2019 по цивільній справі за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради про визнання членом сім`ї наймача та визнання права користування житловим приміщенням постановлена 19.06.2020, тобто, майже через рік після укладення договору купівлі-продажу спірного майна. Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Криворізькою північною окружною прокуратурою не надано доказів, які б свідчили про те, що спірне майно, а саме квартира [ADDRESS] вибула із власності територіальної громади м. Кривого Рогу Дніпропетровської області не з волі останньої іншим шляхом. Натомість, передачі спірної квартири у власність [PERSON] передувало її особисте звернення до виконкому Тернівської районної у місті ради із наданням відповідного пакету документів, за результатами розгляду якого в межах чинного законодавства було прийняте рішення про задоволення вимог останньої. Також позивачем не надано доказів, що [PERSON] не мала права відчужувати спірне майно. Також, згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №9185 від 05.07.2022 на теперішній час у спірній квартирі зареєстрована власниця [PERSON] , її малолітній син [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~та її мати [PERSON] , [INFO] , яка є особою похилого віку, а скасування свідоцтва про право власності [PERSON] буде наслідком втрати права користування вказаною квартирою та виселення осіб, які зареєстровані на теперішній час (Том №1 а.с.188-200). 02.08.2022 від прокурора Криворізької північної окружної прокуратури Дніпропетровської області надійшла відповідь на відзив де зазначено, що оскільки рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.05.2019 скасовано, то є всі законні підстави для скасування свідоцтва про право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в особі Криворізької міської ради зазначеної квартири (Том №2 а.с.1-11). 03.08.2022 від виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради надійшло заперечення на відповідь на відзив, де зазначено, що з відповіддю на відзив Криворізької північної окружної прокуратури не згодні у повному обсязі, з підстав зазначених у відзиві (Том №2 а.с.47-51). В судовому засіданні сторони надали аналогічні пояснення, що викладені ними у відзиві на позовну заяву, відповіді на відзив та запереченнях на відповідь на відзив. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що Криворізька Північна окружна прокуратура Дніпропетровської області\~неодноразово зверталися до Криворізької міської ради та Тернівської районної у м. Кривому Розі ради листами від 01.02.2022 №04/58-960 вих-22, від 01.02.2022 №04/58-961 вих-22, №04/58-537 вих-21 від 06.04.2021, №04/58-538 вих-21 від 06.04.2021, №04/58-539 вих-21 від 06.04.2021, №04/58-3059 вих-21 від 05.07.2021 щодо факту безпідставного набуття речового права на квартиру [ADDRESS] та необхідності скасувати рішення виконкому Тернівської районної у місті ради №314 від 24.07.2019 «Про погодження заміни наймача у договорі найму житла» в частині, що стосується вищезазначеного нерухомого майна, скасувати рішення №317 від 24.07.2019 «Про передачу житла у власність громадян» в частині передачі у власність [PERSON] квартири [ADDRESS] , скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, про державну реєстрацію права власності [PERSON] , що міститься в реєстрі прав власності за зареєстрованим номером майна 1884654112110, скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, про державну реєстрацію права власності [PERSON] , що міститься в реєстрі прав власності за зареєстрованим номером майна 1884654112110, зобов`язати повернути територіальній громаді міста житлове приміщення за вказаною адресою, примусово зняти з реєстрації місця проживання особи, яка на теперішній час зареєстрована за вищезазначеною адресою (Том №1 а.с.33-50). У відповідях Криворізької міської ради та Тернівської районної у місті ради №1/31-144 від 25.02.2022, №1/31-300 від 13.04.2021, №1/9-422 від 13.04.2021, №12/20/1570 від 28.02.2022, №12/20/2765 від 15.04.2021, №12/15/5272 від 15.07.2021, зазначено що виконкомом Тернівської районної у місті ради буде підготовлено позовну заяву до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області про скасування рішення №314 від 24.07.2019 «Про погодження заміни наймача у договорі найму житла» та рішення №317 від 24.07.2019 «Про передачу житла у власність громадян», оскільки самостійно ці рішення виконком скасувати не може (Том №1 а.с.51-62). Тому наявні підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді. У 2019 року квартира [ADDRESS] перебувала в комунальній власності, її наймачем був [PERSON] , який помер [INFO] (Том №1 а.с.211). Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.05.2019 задоволено позов [PERSON] до виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради про визнання [PERSON] членом сім`ї наймача [PERSON] та визнання за нею права користування квартирою [ADDRESS] (Том №1 а.с.204). На виконання рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.05.2019, яке набрало законної сили 20.06.2019, [PERSON] була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] (Том №1 а.с.207). 27.06.2019 [PERSON] звернулась до виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради з заявою про внесення змін до договору найму житлового приміщення, після смерті [PERSON] (Том №1 а.с.206). Рішення виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради №314 від 24.07.2019 «Про погодження заміни наймача у договорі найму житла» (п.1.2) [PERSON] погоджено заміну наймача у договорі найму на житло (Том №1 а.с.66, 219). Рішенням виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради №317 від від 24.07.2019 «Про передачу житла у власність громадян» безоплатно передано у приватну власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] (Том №1 а.с.67-68). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.01.2021 рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.05.2019 у справі за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради скасовано, та ухвалено нове про відмову у задоволенні позовних вимог (Том №1 а.с.63-65). Відповідач [PERSON] набула право власності на спірну квартиру згідно договору купівлі-продажу від 07.08.2019 (Том №1 а.с.175-176). Згідно довідки №9185 від 05.07.2022 відповідач [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 13.08.2019 року по цей час (Том №1 а.с.202). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1\~ст.2 ЦПК України). Згідно\~ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, згідно вимог ст.12,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положення\~ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~встановлюють, що територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, зокрема й житловий фонд. Відповідно до\~статті 47 Конституції України,\~кожен має право на житло. Складовими права на житло є забезпечення умов з приводу можливості кожного громадянина мати житло і гарантовану непорушність права користування житлом. Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~визначено, що державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до\~ст.5 Житлового кодексу України,\~державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). У відповідності до ч.2\~ст.19 Конституції України, органи державної влади, та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та Законами України. Згідно ч.2 ст.824 ЦК України, у разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах. Оскільки,\~постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.01.2021 рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.05.2019 у справі за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради скасовано, та ухвалено нове про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , а також остання\~не надала суду доказів постійного проживання з колишнім наймачем, тому суд погоджується з доводами прокурора про незаконність рішення виконавчого комітету про зміну договору найму спірної квартири. Статтею 345 ЦК України\~визначено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.2\~ст.328 ЦК України\~право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст.9 ЖК України,\~громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у\~Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»,\~приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та однокімнатних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Статтею 2\~Закону України\~«Про приватизацію\~державного житлового\~фонду» визначено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ст.1, ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно з ч.1\~ст.5 цього Закону,\~до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до ч.2\~ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Отже, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження. Наслідком порушення вимог частини ч.2\~ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~є визнання приватизації недійсною. Відповідно до ч.1\~ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із ч.8\~ст.18 вказаного Закону, державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Відповідно до п.9 ч.1 ст.27 вищевказаного Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Так, постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.01.2021 рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.05.2019 у справі за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради скасовано, та ухвалено нове про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання членом сім`ї наймача та визнання права користування житловим приміщенням було скасовано, та ухвалено нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог [PERSON] . Згідно зі\~ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.3\~ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,\~відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. За таких обставин, у зв`язку з відсутністю доказів постійного проживання [PERSON] у спірній квартирі, на думку суду, приватизації квартири [PERSON] проведена з порушенням чинного законодавства та є недійсною. Водночас, прокурором не надано жодних доказів, що свідчать про незаконність набуття права користування та права власності житлом іншими особами, крім відповідача [PERSON] , що зазначені в рішенні №314 від 24.07.2019 «Про погодження заміни наймача у договорі найму житла» та рішенні №317 від 24.07.2019 «Про передачу житла у власність громадян». Право на житло є фундаментальним правом гарантованим ст.47 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як видно з тексту позовної заяви, відповідачами у справі є [PERSON] , [PERSON] та виконавчий комітет Тернівської районної у місті ради (Том №1 а.с.1-3). Заявляючи позовні вимоги про скасування в цілому рішень виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради №314 від 24.07.2019 «Про погодження заміни наймача у договорі найму житла» та №317 від 24.07.2019 «Про передачу житла у власність громадян», прокурор фактично просить суд вирішити майнові права інших осіб крім відповідача [PERSON] , проте цих осіб до справи в якості відповідачів не залучає, що робить його позовну вимогу в цій частині необґрунтованою. Суд звертає увагу, що скасування в цілому рішень виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради №314 від 24.07.2019 «Про погодження заміни наймача у договорі найму житла» та №317 від 24.07.2019 «Про передачу житла у власність громадян», як це просить прокурор, призведе до втрати як права користування так і права власності особами, які на законних підставах набули ці права, що є неприпустимим. Згідно до\~ст.16\~ЦК України,\~способами захисту\~цивільних прав\~та інтересів\~можуть бути:1)\~визнання права;2)\~визнання правочину\~недійсним;3)\~припинення дії,\~яка порушує\~право;4)\~відновлення становища,\~яке існувало\~до порушення;5)\~примусове виконання\~обов`язку\~в натурі;6)\~зміна правовідношення;7)\~припинення правовідношення;8)\~відшкодування збитків\~та інші\~способи відшкодування\~майнової шкоди;9)\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди;10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Таким чином, з метою захисту майнових прав органу місцевого самоврядування, слід скасувати лише п.1.2\~рішення виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради №314 від 24.07.2019 «Про погодження заміни наймача у договорі найму житла», та лише п.п.1.12, 2.12 рішення виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради №317 від 24.07.2019 «Про передачу житла у власність громадян», які стосуються набуття відповідачем [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] , оскільки скасування повністю вказаних рішень призведе до істотних грубих порушень прав на житло інших осіб, яким було погоджено заміну наймача у договорі найму на житло, безоплатно передано у приватну власність житло та яких було визначено уповноваженими власниками квартир. Щодо позовної вимоги про скасування свідоцтва про право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , то слід зазначити наступне. Згідно ст.1 Закону України\~«Про приватизацію\~державного житлового\~фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир у власність громадян безоплатно оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Із аналізу вказаних норм закону слідує, що в даному випадку, свідоцтво про право власності, яке просить скасувати представник позивача, видається органом місцевого самоврядування в наслідок вчинення такого виду правочину як приватизація житла та не потребує нотаріального посвідчення. Як було зазначено вище, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог (ч.1\~ст.13 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Як видно із долучених до позовної заяви копій документів, правовстановлюючим документом, на підставі якого відповідач [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] є договір купівлі-продажу квартири від 07.08.2019, посвідчений державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Бикановим Р.І. (Том №1 а.с.175-176). В приватизації спірної квартири відповідач [PERSON] \~участі не\~приймала,\~а тому жодного свідоцтва про право власності на неї не отримувала. У постанові від 21 жовтня 2021 року у справі №137/731/17 Верховний Суд зазначив, що некоректне формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо послідовного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Під час\~розгляду справи,\~в підготовчому\~судовому засіданні\~з метою\~уникнення надмірного\~формалізму щодо\~послідовного розуміння\~вимог позову,\~судом у\~прокурора було\~з`ясовано її\~розуміння змісту\~заявленої позовної\~вимоги про\~скасування свідоцтва про право приватної власності саме відповідача [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , на що прокурор повідомила, що зміст даної позовної вимоги їй зрозумілий, коректний та не потребує уточнення. Таким чином,\~враховуючи,\~відсутність свідоцтва про право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , суд вважає, що дана позовна вимога задоволенню не підлягає. Що стосується позовної вимоги про витребування з володіння [PERSON] спірної\~квартири, суд дійшов таких висновків. Конституція України\~у\~статті 41\~гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Принцип непорушності права власності закріплений також у\~статті 321 ЦК України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі\~статтею 330 ЦК України,\~якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення\~статті 330 ЦК України\~свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до\~статті 388 ЦК України, а майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Національні суди мають обирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Згідно рішень ЄСПЛ у справах «Гладишева проти Росії» (Glаdysheva v. Russia), «Пчелінцева та інші проти Росії» (Pchelintseva and Others v. Russia), «Алєнцева проти Росії» (Аlentseva v. Russia) суд зробив висновок про відсутність підстав для задоволення позову прокуратури, поданого в інтересах держави, в частині витребування майна у добросовісного набувача, оскільки це призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Водночас, за\~статтею 388 ЦК України\~витребування власником свого майна у випадку, якщо набувач, що придбав його за відплатним договором, є добросовісним, можливе лише за умови, якщо це майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, саме «вольовий критерій» є визначальним при вирішенні питання про можливість витребування майна у добросовісного набувача на користь власника. У разі наявності у власника волі на передачу майна іншій особі і, відповідно, неможливості його витребування у добросовісного набувача відповідно до\~статті 388 ЦК України, останній стає власником майна на підставі\~статті 330 ЦК України. Таким чином, в даному випадку законодавець надає пріоритет інтересам добросовісного набувача майна, а не його власника. Варто наголосити, що\~статті 388 ЦК України\~не передбачає інших винятків з принципу непорушності права власності на користь добросовісного набувача. Конвенція та Протоколи до неї після їх ратифікації Україною в силу положень\~статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства, а їх норми є нормами прямої дії. Питанням захисту власності присвячена стаття 1 Першого протоколу до Конвенції (далі - Перший протокол), яка містить загальне правило, відповідно до якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд зауважує, що зазначене вище положення статті 1 Першого протоколу має дещо абстрактний характер і містить низку оціночних понять. Однак, аналіз практики ЄСПЛ щодо застосування ст. 1 Першого протоколу дозволяє визначити критерії, за якими має здійснюватися оцінка допустимості втручання держави в право особи на мирне володіння майном з точки зору його відповідності положенням Конвенції. Таких критеріїв є три, а саме: 1) чи можна вважати втручання законним: 2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес: 3) чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям. Відповідно до усталеного у практиці ЄСПЛ підходу втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм (наприклад, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Веуеler v. Italy, заява № 33202/96). Застосовуючи цей критерій при вирішенні питання про дотримання прав добросовісного набувача, гарантованих статтею 1 Першого протоколу, у спорах про витребування у нього майна слід наголосити, що таке витребування має чітку законодавчу підставу, а саме: норми\~статті 388 ЦК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст цих кодексів є загальнодоступним. У зв`язку з цим «втручання у право добросовісного набувача мирно володіти майном» шляхом витребування майна з його незаконного володіння немає підстав вважати незаконним. У питаннях оцінки наявності «суспільного», «публічного» інтересу в контексті втручання в право мирного володіння майном ЄСПЛ визнає за державою право користуватися значною свободою розсуду при визначенні такого суспільного інтересу за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах (див, наприклад, рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» Immobiliare Saffi v. Italy), заява №22774/9/ Крім того, ЄСПЛ визнає, що саме по собі правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (див, наприклад, рішення у справі «Трегубенко проти України», заява № 61333/00). У цьому контексті слід зазначити, що захист права власності шляхом застосування законодавчо встановленого механізму щодо витребування власником свого майна, яке незаконно вибуло з його володіння, безсумнівно становить суспільний інтерес. Критерій пропорційності в контексті статті 1 Першого протоколу передбачає оцінку того чи при здійсненні втручання в право власності було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між потребами, які випливають із загальних, суспільних інтересів та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (див, наприклад, рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) заява № 28342/95). Слід зауважити, що невідповідність втручання в мирне володіння майном критерію пропорційності в будь-якому разі є підставою для визнання такого втручання порушенням статті 1 Першого протоколу, навіть якщо воно відповідає решті двом критеріям. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням (висновок Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року у справі №521/8368/15-ц, від 26 вересня 2019 року у справі №2-4352/11). Так, у справах Гладишева проти Росії» (Glаdysheva v. Russia), «Пчелінцева та інші проти Росії» (Pchelintseva and Others v. Russia) ЄСПЛ констатував порушення Державою статті 1 Першого протоколу у зв`язку з витребуванням на користь держави квартир у їх добросовісних набувачів та виселення останніх без надання відповідної компенсації. В обох справах квартири незаконно вибули з державної власності у зв`язку з їх приватизацією, здійсненою з порушенням закону за допомогою шахрайських дій. У цих справах ЄСПЛ вказав на те, що визначення умов і процедур, на підставі яких здійснювався перехід державних квартир у приватну власність, і контроль за дотриманням цих процедур відносяться до виключної компетенції держави. Крім того, до виключної компетенції держави також належить легалізація подальшого переходу права власності на квартири шляхом здійснення державної реєстрації, спеціально створеної для забезпечення додаткової безпеки набувачів майна. За наявності такої кількості компетентних органів, які дали дозвіл на перехід права власності на квартири, заявники не зобов`язані були здійснювати оцінку наявності ризиків позбавлення права на квартири у зв`язку з недоліками, які мали бути усунуті за допомогою спеціально існуючих для цього процедур. У зв`язку з цим ЄСПЛ наголосив, що ризик допущення помилки органом влади повинна нести держава і ці помилки не повинні виправлятися за рахунок інтересів приватних осіб (§§79, 80 рішення у справі «Гладишева проти Росії», §98 рішення у справі «Пчелінцева та інші проти Росії»), Позбавлення заявників житла за наведених обставин і без будь-якої компенсації, на думку ЄСПЛ, становило для заявників надмірний тягар і, як наслідок, становило порушення статті 1 Першого протоколу. Саме держава як учасник відповідних правовідносин повинна нести ризик незаконного відчуження майна, оскільки має спеціальні механізми для запобігання цьому. Такий розподіл ризиків між власником і добросовісним набувачем був би невиправданим, якби мова йшла про приватну власність. Оскільки приватний власник майна так само як і його добросовісний набувач не повинен відповідати за помилки, «допущені в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном». Крім того, позбавлення власності так само покладатиме на приватного власника надмірний тягар, пов`язаний з втратою майна та відсутністю дієвих механізмів отримання компенсації за втрачене майно. Дана позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14.04.2022 року по справі № № 644/2204/19 провадження № 61-10653св20. Як випливає з матеріалів справи, відчуження спірної квартири відбулось за волею власника - виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради. На час придбання майна [PERSON] не було відомо про незаконність набуття [PERSON] права власності на квартиру, тобто [PERSON] є добросовісним набувачем. Крім того, у справі відсутні докази про наявність іншого житла в [PERSON] . Суд відхиляє доводи прокурора, щодо безвідплатного набуття відповідачем [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] ,\~оскільки,\~як вбачається\~з договору\~купівлі-продажу\~квартири від\~07.08.2019,\~продаж зазначеної\~квартири здійснювався\~за 108850\~грн.\~Така ринкова\~вартість спірної\~квартири була\~встановлена у\~звіті про\~оцінку майна,\~виданого 05.08.2019\~суб`єктом оціночної\~діяльності ФОП\~ [PERSON] \~(сертифікат\~ФДМУ №805/17\~від 16.08.2017)\~(Том\~№1\~а.с.175).\~ Таким чином, у задоволенні позовних вимог до [PERSON] про витребування спірної квартири з її володіння слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. Частиною 1\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позов задоволено частково, суд присуджує стягнути з відповідача\~ [PERSON] та виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради\~на користь\~Криворізької північної окружної прокуратури Дніпропетровської області\~витрати по сплаті судового збору в розмірі 2684 грн., з кожного.

Outcome: partial