Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. У липні 2024 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою. Позовну заяву мотивує тим, що позивач є співвласником частини квартири [ADDRESS] на праві спільної часткової власності, інша частина квартири на праві спільної часткової власності належить колишній дружині [PERSON] . Дана квартира була придбана за договором купівлі - продажу від 22.11.1999 під час шлюбу, зареєстрованого 09.01.1999 Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінградського району м. Києва за актовим записом № 22 . Одразу після її купівлі позивач з відповідачем до неї вселилися та постійно в ній проживали до розірвання шлюбу. 25.07.2022 рішенням Святошинського районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Святошинського районного суду м . Києва від 07.06.2023 у справі №759 / 2191 / 23 визнано спірну трикімнатну квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] ( РНОКПП : [NUMBER] ) та [PERSON] ( РНОКПП : [NUMBER] ), в порядку спільного майна подружжя визнано право власності по 1/2 частини трикімнатної квартири за вказаною адресою за кожним з сторін. Після вищезазначених подій мої стосунки з відповідачем різко погіршились і був вимушений тимчасово переїхати до квартири своєї мами. Мирним шляхом вирішити питання щодо можливості проживати у квартирі в одній із кімнат та розпоряджатися належною частиною в квартирі неможливо. Просить позов задовольнити. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.07. 2024 року відкрито провадження у справі. Протокольною ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.10.2024 року відмовлено у прийнятті заяви про зміну предмету позову. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.11.2024 року позивачу [PERSON] було повернуто судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. 06.12.2024 року на адресу суду повторно надійшла заява [PERSON] про зміну предмета позову. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2024 року відмовлено у прийнятті заяви про зміну предмету позову ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Представники позивача та позивач у судовому засіданні позовну заяву підтримали та просила її задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача та відповідач просили відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25.07.2022р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано/а.с.11/. Судом встановлено, що в період шлюбу 22.11.1999р. сторонами було придбано майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 66,10 кв.м,, яка складається з трьох кімнат жилою площею 40,10 кв.м/а.с.14-16/. Відповідно до реєстраційного посвідчення від 23.11.1999 року квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] . Рішенням Святошинського районного суду м . Києва від 07.06.2023 у справі №759 / 2191 / 23 визнано спірну трикімнатну квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] ( РНОКПП : [NUMBER] ) та [PERSON] ( РНОКПП : [NUMBER] ), в порядку спільного майна подружжя визнано право власності по 1/2 частини трикімнатної квартири за вказаною адресою за кожним із сторін. Згідно технічного паспорту спірна квартира складається із трьох ізольованих житлових кімнат загальною площею - 66,1 кв.м з яких житлова - 40,1 кв.м , а саме : 1 - а кімната площею 17,5 кв.м. , що зазначена в плані технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] із якої є вихід на балкон площею - 1,0 кв.м ; 2 - а кімната - площею 10,1 кв.м , що зазначена в плані технічного паспорту на квартиру під номером 6 та 3 - а кімната - площею 12,5 кв.м, кухні - площею 7,1 кв.м. з виходом на лоджію 2,6 кв.м , ванної - площею 3,9 кв.м. , вбиральні площею 1,0 кв.м , коридору площею 10,4 кв.м. Відповідно до ст. 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох і більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди Відповідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року, судам роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє у користування сторонам спору в натурі частки, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Вирішуючи питання про визначення порядку користування житловим приміщенням, суд вважає за можливе виділити у користування позивачу належну йому частину квартири - жилу кімнату, площею 17.5 кв. м., яка зазначена в плані технічого паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] з якої є вихід на балкон, площею 1,0 кв. м. та виділити в користування [PERSON] належну їй частину квартири, а саме жилі кімнати, зазначені плані технічого паспорту на квартиру під [ADDRESS] , площею 10.1 кв.м. та № 2 площею 12.5 кв. м. Коридор, кухню, вбиральню та ванну кімнату суд вважає за необхідне залишити в загальному користуванні. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1,2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд вважає, що такий порядок користування житловими приміщеннями є найбільш зручним для сторін, враховуючи розташування кімнат у спірній квартирі та порушень житлових прав будь-яких зі сторін суд не вбачає. Суд вважає обґрунтованими заявлені у справі вимоги про визначення порядку користування житловим приміщенням у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial