Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] в особі представника адвоката Притули С.В. звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати договір купівлі-продажу нерухомості, а саме квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 53,4 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м., зареєстрований відповідно до ст.15 Закону України «Про Товарну Біржу» Товарною біржею «Українська», реєстраційний №136558 від 20.04.2001 року дійсним. Позов мотивований тим, що 20.04.2001 року позивачка уклала договір купівлі-продажу нерухомості, а саме квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 53,4 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м. Договір зареєстрований відповідно до ст.15 Закону України «Про Товарну Біржу» Товарною біржею «Українська», реєстраційний №136558 від 20.04.2001 року. Після укладення угоди 18.05.2001 року за позивачкою було зареєстровано право власності в Синельниківському МБТІ, про що свідчить штамп на угоді від 18.05.2001 року. 08.02.2024 року право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав №368038819 від 01.03.2024 року. На даний момент у позивачки виникла необхідність продати належну їй квартиру. Однак, приватним нотаріусом Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Головко М.Г. було відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, так як договір купівлі-продажу нерухомості від 20.04.2001 року не посвідчений нотаріально, та роз`яснено необхідність підтвердити даний факт у судовому порядку. Ухвалою суду від 16.10.2024 року відкрите провадження у справі, справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 14.11.2024 року. 14.11.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 17.12.2024 року. 17.12.2024 року сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивачки [PERSON] адвокат Притула С.В. надав суду письмову заяву, в якій просив проводити розгляд справи без участі позивачки та її представника, позовні вимоги підтримав. Відповідачка [PERSON] надіслала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти задоволення позову. Представник третьої особи Товарної біржі «Українська» про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв та клопотань до суду не подавав. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. Так, відповідно до п.п. 1,3 частини 1 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1). чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2). чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3). які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4). яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5). чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6). як розподілити між сторонами судові витрати; 7). чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8). чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 20.04.2001 року [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 53,4 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м. Об`єкт нерухомості проданий за 19224 грн. На підтвердження цього між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу нерухомості, посвідчений ТБ «Українська», реєстраційний №136558 від 20.04.2001 року (а.с.5). 18.05.2001 року за [PERSON] було зареєстровано право приватної власності на вищезазначену квартиру в Синельниківському МБТІ та записано в реєстрову книгу №17 за реєстровим №33, про що свідчить штамп на договорі від 20.04.2001 року. У Технічному паспорті на квартиру зазначається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 53,4 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м. (копія а.с.6,7). Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав №368038819 від 01.03.2024 року, 08.02.2024 року державним реєстратором виконавчого комітету Покровської селищної ради Дніпропетровської області Скляр Ю.С. зареєстровано право власності за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу №136558 від 20.04.2001 року (а.с.8). Згідно постанови Приватного нотаріуса Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Головко М.Г. про відмову у вчиненні нотаріальної дії №345/02-31 від 04.10.2024 року, [PERSON] було відмовлено у посвідченні договору купівлі продажу квартири, оскільки [PERSON] надано документ, що встановлює право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , а саме договір купівлі-продажу нерухомості, зареєстрований Українською товарною біржею 20 квітня 2001 року за реєстровим номером 136558, але не посвідчений нотаріально, що не відповідає встановленій законом формі посвідчення договорів (копія а.с.9). Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. При цьому одним зі способів захисту цивільних прав і інтересів виступає визнання права. Суд вважає, що оскільки спірні правовідносини виникли у 2001 році, відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, до них належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Статтею 153 ЦК УРСР 1963 року визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦК УРСР 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня (ст. 15 ЗУ «Про товарні біржі» у редакції від 16.02.1997 року). Отже, суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди по всім істотним його умовам, які вони повністю виконали, а саме, продавець отримав грошові кошти, а покупцю передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на житловий будинок. За положеннями ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно з ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» редакцією від 16.02.1993 року, в редакції, яка діяла на час укладання спірного договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Також, відповідно до ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними з підстав недодержання нотаріальної форми» від 28.04.1978 № 3, визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Враховуючи те, що договір купівлі-продажу нерухомості від 20.04.2001 року фактично відбувся, сторони всі свої зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомості виконали, нерухоме майно належним чином зареєстровано на час укладання договору, але в наступному нотаріальне посвідчення договору не відбулося, суд вважає за можливе визнати вищезазначений договір дійсним. Враховуючи наведене,

Outcome: approved