Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

28.10.2024 року до суду звернувся позивач [PERSON] з позовом про визнання права власності на самочинно збудований гараж до відповідача Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області, третя особа, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: комунальне підприємство «Верхньодніпровське бюро технічної інвентаризації». В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 10 жовтня 1981 рокувін отримав земельну ділянку для будівництва гаражу в [ADDRESS] , будівництво якого він завершив в кінці 1982 році. 25 липня 2024 року позивач отримав Рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій державним реєстратором, так як не подано декларацію про введення в експлуатацію гаражу. Звернувшись до БТІ як зазначає позивач, йому повідомили, що отримати право власності на нерухоме майно можливо лише після введення його в експлуатацію, отримання право власності та реєстрації речового права, що й стало підставою для звернення до суду та узв?язку з чим позивач просив суд визнати за ним право власності на самочинно збудований гараж літера Г-1 площею 21,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 29.10.2024 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. 16.12.2024 року в судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Представник третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: комунальне підприємство «Верхньодніпровське бюро технічної інвентаризації», проти позовних вимог не заперечували. Представник відповідача, Верхньодніпровської міської ради, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без їхньої участі, водночас проти задоволення позовних вимог не заперечував. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Між сторонами виникли правовідносини, що виникають із права власності на нерухоме майно. Способом захисту порушених цивільних прав позивачем визначено визнання за ним права власності, з яким погоджується суд. Даний спосіб захисту порушених прав передбачений ст. 16, ЦК України. Згідно інформаційної довідки щодо відповідності місця розташування вимогам державних будівельних норм, зазначено, що гараж знаходиться на території зблокованої гаражної забудови , що не суперечить вимогам розділу 10 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» та вимогам чинної містобудівної документації. 25 липня 2024 року позивач звернувся до державного реєстратора, та згідно рішення № 74274321 від 25.07.2024 року отримав відмову в проведенні реєстраційних дій. Судом встановлено, що виконавчий комітет Верхньодніпровської міської ради народних депутатів своїм рішенням від 30 жовтня 1981 рокуроку № 248виділив земельну ділянку для будівництва кооперативних гаражів по [ADDRESS] , зокрема [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 21,5 кв.м., що підтверджується відповідним технічним паспортом від 28.02.2024 року. Таким чином будівництво гаражу позивачем було проведено не самочинно, оскільки під будівництво даного гаражу виділялась земельна ділянка та надавався дозвіл на його будівництво. Виходячи з вищевикладеного, судом встановлено, що будівництво гаражу здійснювалось позивачем на підставі отриманого дозволу та на виділеній для даної мети земельній ділянці, тобто не є самочинним. Право виконувати будівельні роботи (дозвіл на будівництво) отримане позивачем, підтверджується дозволом №315 виданим виконавчим комітетом Верхньодніпровської міської ради народних депутатів на підставі рішення №248 від 30.10.1981 року. Згідно витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічне обстеження єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, від 25.09.2024 року, за результатами обстеження гаражу, встановлено його можливість надійної та безпечної експлуатації. Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461 у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта. Відповідно до ч.1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК право власності вважається набутим правомірним, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі вищевикладеного, суд, відповідно до способу захисту невизнаних прав, обраного позивачем, який передбачений ст. 16 ЦК України, та з яким погоджується суд, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, визнавши за позивачем право власності на самочинно збудований гараж літера Г-1 площею 21,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Витрати по сплаті судового збору суд вважає за можливе покласти на позивача, оскільки відсутня вина відповідача у порушенні його прав.

Outcome: approved