Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

25 квітня 2024 року позивачка за первісним позовом - [PERSON] звернулась до суду із позовом про поділ майна подружжя, уточнивши його зміст 06 травня 2024 року, до відповідача за первісним позом - [PERSON] , відповідно до змісту якого позивачка вказує, що 06 жовтня 2022 року між нею, [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Вказує, що спільне життя у неї з відповідачем [PERSON] не склалося, а тому вона з їхнім спільним малолітнім сином у вересні 2023 року переїхала жити за місцем своєї реєстрації, зокрема у місто Миргород, Полтавської області, а відповідач [PERSON] залишився проживати за місцем свого проживання у місті Чернівці. Позивачка за первісним позовом стверджує, що за час їхнього спільного проживання в шлюбі, зокрема 25 листопада 2022 року, вони придбали автомобіль марки «Audi А4», д.н.з. [NUMBER] , 2000 року випуску, ідентифікаційний номер автомобіля: [NUMBER] , право власності на який вони оформили на неї. Вказує, що після припинення шлюбних відносин автомобіль та технічний паспорт на автомобіль залишились у відповідача. Позивачка за первісним позовом зазначає, що після розлучення вона багато разів розмовляла з відповідачем за первісним позовом - [PERSON] відносно поділу майна подружжя, зокрема спірного автомобіля та компенсації його вартості, однак відповідач відмовлявся у добровільному порядку компенсувати 1/2 частину вартості вищевказаного спірного автомобіля, що становить 100000,00 грн. На основі викладеного, позивачка за первісним позовом - [PERSON] просить суд визнати автомобіль марки «Audi А4», д.н.з. [NUMBER] , 2000 року випуску, ідентифікаційний номер автомобіля: [NUMBER] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частки вищезазначеного автомобіля марки «Audi А4», д.н.з. [NUMBER] , 2000 року випуску, ідентифікаційний номер автомобіля: [NUMBER] , в розмірі 100000,00 грн.; припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на вищевказаний автомобіль марки «Audi А4», д.н.з. [NUMBER] , 2000 року випуску, ідентифікаційний номер автомобіля: [NUMBER] , з одночасним визнанням за [PERSON] права власності на вищезазначений автомобіль марки «Audi А4», д.н.з. [NUMBER] , 2000 року випуску, ідентифікаційний номер автомобіля: [NUMBER] . Крім цього, 15 травня 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання транспортного засобу особистою приватною власністю до відповідача за зустрічним позовом - [PERSON] , відповідно до змісту якого вказує, що за час його перебування у шлюбі з відповідачкою за зустрічним позовом - [PERSON] , зокрема 25.11.2024 року, ним був придбаний за його власні кошти автомобіль марки «Audi А4», д.н.з. [NUMBER] , 2000 року випуску, ідентифікаційний номер автомобіля: [NUMBER] . Стверджує, що вищевказаний автомобіль був придбаний ним шляхом перерахування 30.10.2022 року своїх особистих коштів у сумі 200000,00 грн. Вказує, що вищезазначений автомобіль був фактично зареєстрований за відповідачкою за зустрічним позовом - [PERSON] , однак після припинення між ними шлюбних відносин зазначений автомобіль залишився фактично у нього. Стверджує, що зазначений автомобіль був куплений за його особисті кошти, які він отримав за час його перебуванні на війні як «бойові виплати» до укладання шлюбу, зокрема в період часу з літа 2022 року. Зазначає, що він декілька разів отримував компенсації за поранення, зокрема: 29 липня 2022 року у розмірі 98500,00 грн., 23 серпня 2022 року у розмірі 99612,90 та 21 вересня 2022 року від 100000,00 грн., які він також частково витратив на покупку спірного автомобіля. На основі викладеного, позивач за зустрічним позовом - [PERSON] просить суд визнати автомобіль марки «Audi А4», д.н.з. [NUMBER] , 2000 року випуску, ідентифікаційний номер автомобіля: [NUMBER] , який придбаний 25 листопада 2022 року на підставі Договору купівлі-продажу 7341/2022/3527440 транспортного засобу, особистою приватною власністю [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , паспорт громадянина України № [NUMBER] , орган, що видав 7310 (дата видачі 01.12.2022 року). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 травня 2024 року було відкрито загальне позовне провадження у справі №727/4245/24 (провадження №2/727/1055/24) за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя; призначено підготовче судове засідання на 16 травня 2024 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 травня 2024 року було задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про проведення судових засідань у вищезазначеній цивільній справі в режимі відеоконференції. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 травня 2024 року було прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання\~транспортного засобу особистою приватною власністю та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя; призначено підготовче судове засідання на 29 травня 2024 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 травня 2024 року було задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом [PERSON] адвоката Усманова М.А. про призначення автомобільно-товарознавчої експертизи по цивільній справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання транспортного засобу особистою приватною власністю; провадження у вищевказаній цивільній справі було зупинено. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 липня 2024 року було поновлено провадження по цивільній справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання транспортного засобу особистою приватною власністю; призначено підготовчий розгляд справи на 16 липня 2024 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 липня 2024 року було закрито підготовче провадження та призначено вищевказану цивільну справу до судового розгляду по суті на 10 серпня 2024 року. Позивачка за первісним позовом - [PERSON] та її представник адвокат Ковердяєва Л.В. в судове засідання призначене на 18.12.2024 року не з`явились, хоча повідомлялись судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи в суді. Клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило. А тому, суд приходить до висновку про можливість розгляду зазначеної цивільної справи у їх відсутності. В попередніх судових засіданнях позивачка за первісним позовом - [PERSON] вказала, що їй не відомо де наразі перебуває її колишній чоловік - [PERSON] , оскільки вони посварилась та вона вимушена була виїхати з їх спільною малолітньою дитиною з дому. Вказала, що спірний автомобіль марки «Audi А4», д.н.з. [NUMBER] , був куплений за їх спільні гроші. Зазначила, що право власності на вищевказаний автомобіль при покупці було оформлено на неї. Ствердила, що вона домовилась з відповідачем за первісним позовом [PERSON] про те, що вони будуть жити за кошти, які їм подарували на весілля її родичі в розмірі 50000,00 грн., а кошти отримані ним на службі в якості заробітної плати вони витратять на купівлю вищевказаного автомобіля для сімейних потреб. Вказала, що на даний час автомобіль перебуває у користуванні відповідача за первісним позовом. Ствердила, що вона постійно сплачує штрафи за порушення ПДР, які вчиняє відповідач за первісним позовом - [PERSON] . Просила суд задовольнити первісний позов в повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову за безпідставністю. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] адвокат Ковердяєва Л.В. в попередніх судових засіданнях підтримала пояснення надані в судових засіданнях позивачкою за первісним позовом - [PERSON] та вказала, що на даний час сторони - [PERSON] та [PERSON] знаходяться в процесі розлучення. Спірний автомобіль був придбаний подружжям за їх спільні сімейні кошти. Просила суд задовольнити первісний позов в повному обсязі та відмовити у зустрічному позові повністю. Відповідач за первісним позовом - [PERSON] та його представник адвокат Усманов М.А. в судове засідання призначене на 18.12.2024 року не з`явились, однак представник відповідача за первісним позовом спрямував до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності; просив суд залишити їх клопотання про допит свідків без розгляду; а також, просив суд задовольнити зустрічний позов в повному обсязі та відмовити у задоволенні первісного позову повністю. В попередніх судових засіданнях відповідач за первісним позовом - [PERSON] (він же позивач за зустрічним позовом) вказав, що на даний час він перебуває в лавах ЗСУ. Разом з тим, вказав, що автомобіль був йому необхідний для пересування після отриманих поранень. Вважав, що вищевказаний автомобіль був придбаний за його особисті кошти, а саме переведені покупцям з його банківської картки. Вказав, що він оформив спірний автомобіль на позивачку за первісним позовом, оскільки його документи були загублені. Вважав, що вищевказаний спірний автомобіль належить йому, оскільки він його купив за його особисті кошти, які були отримані ним «як бойові». Просив суд задовольнити зустрічний позов в повному обсязі та відмовити у задоволенні первісного позову повністю. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] адвокат Усманов М.А. в попередніх судових засіданнях підтримав пояснення надані в судовому засіданні відповідачем за первісним позовом - [PERSON] , а також не заперечував того, що спірний автомобіль був придбаний під час перебування сторін в шлюбі, однак ствердив, що кошти на вказаний транспортний засіб марки «Audi А4», д.н.з. [NUMBER] , були зароблені особисто відповідачем за первісним позовом ще до шлюбу. Вказав, що вищевказані кошти відповідач за первісним позовом заробив за 8 місяців війни як «бойові» і «за поранення». Ствердив, що кошти, які були подаровані сторонам на весілля у сумі 50000,00 гривень були передані на зберігання матері позивачки за первісним позовом. Вказав, що зазначені кошти не витрачались на купівлю спірного автомобіля. Просив суд задовольнити зустрічний позов в повному обсязі та відмовити у задоволенні первісного позову повністю. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, а також спрямовані до суду сторонами процесуальні документи, приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 06 жовтня 2022 року Миргородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Миргородському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) був зареєстрований шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] (після укладення шлюбу [PERSON] ), [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 06 жовтня 2024 року (а.с.9). Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.08.2023 року (а.с.24, 25). 25.11.2022 року вищезазначеним подружжям був придбаний автомобіль марки «Audi А4», д.н.з. [NUMBER] , 2000 року випуску, ідентифікаційний номер автомобіля: [NUMBER] , вартістю 200000,00 грн., право власності на який було оформлено за позивачкою за первісним позовом [PERSON] , що підтверджується копією Договору купівлі продажу 7341/2022/357440 транспортного засобу від 25.11.2022 року (а.с.10), а також копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 26.11.2022 року (а.с.45). При цьому, статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. На майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України)). Відповідно до частин першої, другої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку. При цьому, судом було встановлено, що спірний автомобіль марки «Audi А4», д.н.з. [NUMBER] , 2000 року випуску, ідентифікаційний номер автомобіля: [NUMBER] , був придбаний під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, в інтересах подружжя, про що серед іншого свідчить й та обставина, що спірний автомобіль після покупки був зареєстрований на позивачку за первісним позовом - [PERSON] , а також те, що стороною вищевказаного Договору купівлі продажу 7341/2022/357440 транспортного засобу від 25.11.2022 року виступає саме позивачка за первісним позовом - [PERSON] . На даний час сторони хоч і перебувають у зареєстрованих шлюбних відносинах, однак разом не живуть та спільний побут не ведуть, про що підтвердили в судовому засіданні самі сторони. При цьому, сторони на момент купівлі спірного автомобіля, зокрема 25.11.2022 року проживали однією сім`єю, мали спільний побут та виховували їх спільну дитину - малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , використовуючи для забезпечення інтересів сім`ї їх спільні кошти та працюючи над покращенням їхн матеріально-побутових умов, у зв`язку із чим здійснили покупку спірного автомобіля, чого не заперечували в судовому засіданні самі сторони. Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 зроблено висновок, що те, що статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Проаналізувавши вищезазначене, суд приходить до висновку, що спірний транспортний засіб марки «Audi А4», д.н.з. [NUMBER] , 2000 року випуску, ідентифікаційний номер автомобіля: [NUMBER] , являється спільною сумісною власністю подружжя, частки права власності яких згідно вимог закону є рівними. Інших доказів на спростування вищезазначених встановлених судом обставин відповідачем за первісним позовом - [PERSON] та його представником - адвокатом Усмановим М.А. суду надано не було. Щодо позовної вимоги позивачки за первісним позовом - [PERSON] про компенсацію 1/2 частини вартості спірного автомобіля суд зазначає наступне. Так, згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Отже, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) прийшла до висновку, що частини четверта, п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачка за первісним позовом [PERSON] , в передбаченому законом порядку, обґрунтовано звернулась до суду з позовною вимогою про компенсацію за рахунок відповідача за первісним позовом - [PERSON] 1/2 вартості спірного автомобіля марки «Audi А4», д.н.з. [NUMBER] , який фактично перебуває у володінні та користуванні відповідача за первісним позовом - [PERSON] , що й не заперечувалось останнім в судовому засіданні. Більше того, відповідач за первісним позовом - [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що його не влаштовувала озвучена позивачкою за первісним позовом сума за автомобіль На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в даному випадку вищевказаний автомобіль марки «Audi А4», д.н.з. [NUMBER] , 2000 року випуску, ідентифікаційний номер автомобіля: [NUMBER] , слід передати у власність відповідачу за первісним позовом - [PERSON] з одночасною компенсацією позивачці за первісним позовом [PERSON] 1/2 вартості зазначеного транспортного засобу. При цьому, як зазначив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 10 червня 2022 року по справі № 544/856/20 (провадження № 61-21406св21). При цьому, згідно призначеної судом за клопотанням представника відповідача за первісним позовом [PERSON] адвоката Усманова М.А. експертизи вбачається, що ринкова вартість автомобіля марки «Audi А4», д.н.з. [NUMBER] , 2000 року випуску, ідентифікаційний номер автомобіля: [NUMBER] , станом на момент проведення експертизи становить 154825,00 грн., що підтверджується Висновком експерта №03/СЕ від 04 липня 2024 року (а.с.99-110). Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що відповідачу за первісним позовом - [PERSON] слід компенсувати позивачці за первісним позовом [PERSON] 1/2 вартості вищезазначеного транспортного засобу, що становить 77412,50 грн. (154825/2). Щодо зустрічного позову [PERSON] про визнання транспортного засобу особистою приватною власністю суд зазначає наступне. Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Так, на підтвердження зазначених в зустрічному позові обставин, зокрема того, що спірний автомобіль марки «Audi А4», д.н.з. [NUMBER] , 2000 року випуску, ідентифікаційний номер автомобіля: [NUMBER] , був придбаний відповідачем за первісним позовом за його особисті кошти, які складаються з коштів отриманих ним на війні, представником відповідача за первісним позовом [PERSON] адвокатом Усмановим М.А. спрямувавано до суду ряд письмових доказів, а саме: довідку командира військової частини Міністерства оборони України [NUMBER] [PERSON] №2029 від 17.11.2022 року (а.с.46), довідку про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України №4493 від 14.06.2023 року (а.с.47), довідку про обставини травми №240 від 23.11.2022 року (а.с.48), довідку військово-лікарської комісії №1814 від 13 грудня 2022 року (а.с.49), постанову №1814 Гарнізонної ВЛК військової частини [NUMBER] [ADDRESS] від 13.12.2022 року (а.с.50) та виписку по картковим рахункам АТ КБ «Приватбанк» за період часу з 06.10.2022 року по 30.12.2022 року (а.с.51-59). Разом з тим, вищезазначені докази містять відомості про те, що відповідач за первісним позовом - [PERSON] перебував у лавах ЗСУ, отримував зарплату, та про те, що останній отримав травму у зв`язку із протидією військової агресії російської федерації, однак не містять жодної інформації на підтвердження того, що спірний автомобіль був куплений за особисті кошти відповідача за первісним позовом - [PERSON] , а також відносно того, що відповідач за первісним позовом - [PERSON] отримував та відповідно витрачав на покупку спірного автомобіля будь-які окремі винагороди «за поранення», про що стверджував в судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом. При цьому, надана суду представником відповідача за первісним позовом виписка по картковим рахункам АТ КБ «Приватбанк» за період часу з 06.10.2022 року по 30.12.2022 року (а.с.51-59), свідчить про те, що до перерахування коштів за покупку спірного автомобіля, зокрема до 30.10.2022 року, остання містить відомості лише про заробітну плату відповідача за первісним позовом - [PERSON] , яка відповідно до чч. 1, 2 ст. 61 СК України являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя, Разом з тим, вищезазначена виписка не містить жодних відомостей про отримання останнім будь-яких особистих винагород до перерахування коштів за покупку спірного автомобіля. Головними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові, а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову. У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем за первісним позовом - [PERSON] та його представником адвокатом Усмановим М.А. не було доведено належними та допустимими доказами ту обставину, що спірний автомобіль марки «Audi А4», д.н.з. [NUMBER] , 2000 року випуску, ідентифікаційний номер автомобіля: [NUMBER] , був придбаний відповідачем за первісним позовом за його особисті кошти, що являється підставою для відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог. Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин, а також не спростовують наведені судом твердження. За наведених обставин, первісний позов -\~ [PERSON] до [PERSON] \~про поділ\~майна подружжя є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню, з вищевикладених підстав. А в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання транспортного засобу особистою приватною власністю - слід відмовити, у зв`язку із його недоведеністю. Крім цього, згідно ст.141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 937,62 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial