Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-22 00:00:00

Представник ТОВ «Новобудова» - Климко А.Д. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01 травня 2021 року по 01 березня 2023 року в розмірі 15303,19 грн, з яких: основний борг за період з 01 травня 2021 року по 01 березня 2023 року 15140,09 грн; 3% річних від простроченої суми за період з 01 травня 2021 року по 01 лютого 2022 року 38,08 грн; індекс інфляції за період з 01 травня 2021 року по 01 лютого 2022 року 125,02 грн, та судові витрати в розмірі 2684 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідно до рішення правління АТ ХК «Київміськбуд» № 142 від 16.06.2004 року та Авізо №217 від 01.11.2004 року багатоквартирний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , був переданий ТВ «Новобудова» в експлуатацію та обслуговування. Власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири від 12 січня 2012 року є [PERSON] , [INFO] . Оскільки власник квартири є неповнолітньою особою, позов пред`явлено до її законного представника - [PERSON] . Відповідач не сплачує за спожиті ним житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01 травня 2021 року по 01 березня 2023 року в розмірі 15303,19 грн, з яких: основний борг за період з 01 травня 2021 року по 01 березня 2023 року в розмірі 15140,09 грн; 3% річних від простроченої суми за період з 01 травня 2021 року по 01 лютого 2022 року в розмірі 38,08 грн; індекс інфляції за період з 01 травня 2021 року по 01 лютого 2022 року в розмірі 125,02 грн, та судові витрати в розмірі 2684 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 березня 2023 року для розгляду даної справи визначено головуючого суддю Аксьонову Н.М. 29 березня 2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначає, що з 02 березня 2022 року по теперішній час вона разом із сім`єю знаходиться за межами України, тому не має можливості отримувати житлово-комунальні послуги і вносити за них плату. Крім того, посилається на постанову Кабінету Міністрів України №206 від 05 березня 2022 року «Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» яким заборонено нараховувати та стягувати неустойку (пеню, штраф), інфляційні нарахування, проценти, річні, нараховані на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін. 27 квітня 2023 року представник позивача подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, оскільки відповідач 14 квітня 2023 року здійснила оплату послуг і заборгованість станом на день подання даної заяви відсутня. Разом з цим, просив стягнути з відповідача суму заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 163,10 грн, з яких: 3% річних від простроченої суми за період з 01.05.2021 року по 01.02.2022 року - 38,08 грн, індекс інфляції за період з 01.05.2021 року по 01.02.2022 року - 125,02 грн, витрати по сплаті судового збору - 2684 грн. 14 червня 2023 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування заперечень вказала, що з 02 березня 2022 року по теперішній час разом із сім`єю знаходиться за межами України, тому не має можливості отримувати житлово-комунальні послуги і вносити за них плату. Крім того, посилається на постанову Кабінету Міністрів України №206 від 05 березня 2022 року «Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» яким заборонено нараховувати та стягувати неустойку (пеню, штраф), інфляційні нарахування, проценти, річні, нараховані на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Додатково зазначила, що вона неодноразово повідомляла позивача про те, що вона не знаходиться в Україні, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , ніхто не проживає і житлово-комунальними послугами не користується. 30 червня 2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач наполягає на задоволенні позовних вимог, покликаючись на те, що розрахунок 3% річних та інфляційних позивачем здійснено за період з 01.05.2021 року по 01.02.2022 року, тобто до введення воєнного стану, тому доводи відповідача не заслуговують на увагу, а заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши доводи та аргументи сторін, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом встановлено, що відповідно до рішення правління АТ ХК «Київміськбуд» №142 від 16 червня 2004 року та АВІЗО № 217 від 01 листопада 2004 року житловий багатоквартирний будинок за адресою: [ADDRESS] , переданий на баланс, обслуговування і експлуатацію ТОВ «Новобудова». [PERSON] , [INFO] , є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири від 12 січня 2012 року. Рішенням зборів співвласників багатоквартирного будинку [ADDRESS] від 28.11.2019 ТОВ «Новобудова» визначено управителем багатоквартирного будинку та затверджено умови договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком. Позивач, звернувшись до суду з позовом [PERSON] , як законного представника власника квартири - неповнолітньої [PERSON] , з урахуванням зменшення позовних вимог просить стягнути з відповідача суму заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 163,10 грн, з яких: 3% річних від простроченої суми за період з 01.05.2021 року по 01.02.2022 року - 38,08 грн, індекс інфляції за період з 01.05.2021 року по 01.02.2022 року - 125,02 грн, а також витрати по сплаті судового збору - 2684 грн. Відповідач позов не визнала. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч.4 ст.319 ЦК України власність зобов`язує. Відповідно до ч. 5 даної статті, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Згідно зі ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст.68 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) наймачі (власники) зобов`язані своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Частиною 1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. За змістом ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначено відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг отриманих ним до укладання відповідного договору. Відповідно до ст.162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Статтею 179 ЖК України визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно пунктів 5, 10 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Відповідно до п.10 ч.1 ст.7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг саме по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, сформульованій у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 461/12597/15-ц, від 09 серпня 2019 року № 459/3958/15-ц). Згідно з ст.525 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частин 1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 ЦПК України) Положеннями ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Як стверджує позивач, відповідач сплачувала житлово-комунальні послуги не в повному обсязі, на момент звернення до суду з позовом утворилася заборгованість за період з 01 травня 2021 року по 01 березня 2023 року у розмірі 15303,19 грн, з яких 14140,09 - основний борг за період з 01 травня 2021 року по 01 березня 2023 року; 38,08 грн - 3% річних від простроченої суми за період з 01 травня 2021 року по 01 лютого 2022 року; 125,02 грн - індекс інфляції за період з 01 травня 2021 року по 01 лютого 2022 року. 14 квітня 2023 року платником [PERSON] було сплачено суму основного боргу у розмірі 16229,62 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №435429996. 27 квітня 2023 року представник позивача подала заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просила стягнути з відповідача [PERSON] суму заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 163,10 грн, з яких: 3% річних від простроченої суми за період з 01.05.2021 року по 01.02.2022 року - 38,08 грн, індекс інфляції за період з 01.05.2021 року по 01.02.2022 року - 125,02 грн, а також витрати по сплаті судового збору - 2684 грн. Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що правовідносини, які передбачають обов`язок споживача оплатити фактично надані житлово-комунальні послуги та право замовника послуг вимагати відповідної плати, є за своєю правовою природою грошовим зобов`язанням, тому за прострочення його виконання підлягають застосуванню наслідки, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України щодо стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми (висновки Верховного Суду України викладені у постанові від 30.10.2013 у справі за № 6-59цс13). Перевіривши розрахунок інфляційного збільшення та 3% річних, наданий позивачем, судом встановлено правильність здійсненого нарахування. Проте, як вбачається з договору дарування квартири від 12 січня 2012 року, власник квартири [PERSON] , народилася [INFO] . Відповідно до ч.1 ст.34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). Згідно ст.31 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: 1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; 2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду. Відповідно до ст.32 ЦК України крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку); 5) самостійно укладати договір про отримання електронних довірчих послуг. Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону. Як визначено ч.1, ч.2 ст.33 ЦК України неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного нею самостійно відповідно до закону. Неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника. Якщо у неповнолітньої особи недостатньо майна для відшкодування збитків, додаткову відповідальність несуть її батьки (усиновлювачі) або піклувальник. Згідно з ч.2 ст.619 ЦК України до пред`явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред`явити вимогу до основного боржника. Якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред`явлену вимогу, кредитор може пред`явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність. Відтак у період з 01 травня 2021 року по 01 лютого 2022 року власник майна [PERSON] була неповнолітньою та не мала повної дієздатності, проте з 04 травня 2023 року набула повної дієздатності, а відтак саме [PERSON] зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся з позовом до [PERSON] , як законного представника неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Проте, позивачем не додано належних доказів, які б підтверджували, що [PERSON] була законним представником неповнолітньої [PERSON] на момент звернення до суду з позовом, а також особою, яка має виконувати зобов`язання неповнолітньої [PERSON] . При розгляді справи суд має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом із тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначенні процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19). З урахуванням викладеного, зважаючи, що клопотань про залучення співвідповідача або заміну неналежного відповідача не заявлено, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає у зв`язку із пред`явленням позову до неналежного відповідача. На підставі ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою від позову судові витрати необхідно покласти на позивача.

Outcome: dismissed