Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова з даним позовом у порядку цивільного судочинства, в якому просить: визнати недійним договір позики № 1 від 01 листопада 2012 року, укладений між фізичною особою [PERSON] та фізичною особою [PERSON] ; визнати недійним договір позики № 2 від 01 листопада 2012 року, укладений між фізичною особою [PERSON] та фізичною особою [PERSON] ; визнати недійсною додаткову угоду від 30 жовтня 2015 року до договору позики № 1 від 01 листопада 2012 року, укладену між фізичною особою [PERSON] та фізичною особою [PERSON] ; визнати недійсною додаткову угоду від 30 жовтня 2015 року до договору позики № 2 від 01 листопада 2012 року, укладену між фізичною особою [PERSON] та фізичною особою [PERSON] . Одночасно просить призначити судову почеркознавчу експертизу. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено суддю Тімченко О.В. Суддя ухвалою від 10 квітня 2024 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивачем подано клопотання про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, розглядаючи яке, суд дійшов наступного висновку. У ст.19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Дана справа не підпадає під категорію справ, визначених ч.4 ст.274 ЦПК України, які беззаперечно розглядаються у порядку загального позовного провадження. Статтею 277 ЦПК України визначено, що питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. Як убачається із ухвали судді від 10 квітня 2024 про відкриття провадження, справа визнана малозначною, у зв`язку із чим підлягає розгляду у порядку спрощеного провадження, а клопотання позивача є необґрунтованим. Характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання для повного та всебічного встановлення обставин справи, прохання жодним чином не обґрунтовано необхідністю учасників справи бути присутніми у судовому засіданні, адже всі доводи позивач вправі викласти у письмовому вигляді, заяви про виклик свідків не заявлено. У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо проведення публічного розгляду справи. Саме така правова позиція сформульована Верховним Судом у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 712/1100/20, яка у порядку ч.4ст.263 ЦПК України підлягає урахуванню судом при застосуванні норм права. Відповідач [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову з підстав неукладення договорів позики з додатковими угодами, просить призначити судову почеркознавчу експертизу. Указане викладене відзиві на позов, що у відповідності до вимог ЦПК України направлено іншим учасникам справи. З дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства відповідачу [PERSON] рекомендованим листом з повідомленням про вручення направлено ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою з додатками за зареєстрованим місцем проживання, отриманим за відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області у порядку ст.187 ЦПК України. У зв`язку із проставленням у поштовому повідомленні відмітки «адресат відсутній за вказаною адресою» відповідач у порядку п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України вважається таким, якому вручено судове рішення. Суд ураховує висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18, від 01 грудня 2023 року у справі № 591/4832/22, за якими довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судового повідомлення у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони, зазначене свідчить про умисне неотримання судового повідомлення. У постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 з покликанням на практику Європейського суду з прав людини у справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) висловлено правову позицію про те, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Судом вжито передбачених цивільним процесуальним законодавством заходів для повідомлення відповідача та створено умови для реалізації принципу змагальності сторін. Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Вирішуючи цивільно-правовий спір, суд дійшов щодо відмови у задоволенні позову з огляду на таке. У відповідності до ст.ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність (п.п.4, 5 ч.3 ст.2 ЦПК України), що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість (постанова Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 462/2056/20, що за умовами ч.4ст.263 ЦПК України підлягає урахуванню застосуванні норм права). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2ст.11 ЦК України). Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі №199/1917/19 зазначив, що у ст.629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право,обов`язковість договору. Тобто з моменту укладення договору та виникнення зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним - ст.204 ЦК України. Презумпція правомірності правочину, викладена Верховним Судом у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010, означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. За приписами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш яку десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ст.ст.1047 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст.203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4) ; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (.6) Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (ст.215 ЦК України). Між відповідачем [PERSON] (позикодавцем) та відповідачем [PERSON] (позичальником) 01 листопада 2012 року укладено письмовий договір позики № 1, за яким позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у сумі 16 000 000 грн, що еквівалентно 2 000 000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві отриману суму позики у строки та у порядку, встановленому цим договором. 30 жовтня 2015 року між сторонами договору укладено додаткову угоду до цього договору. Окрім цього, між відповідачем [PERSON] (позикодавцем) та відповідачем [PERSON] (позичальником) 01 листопада 2012 року укладено письмовий договір позики № 2, за яким позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у сумі 3 672 000 грн, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві отриману суму позики у строки та у порядку, встановленому цим договором. 30 жовтня 2015 року між сторонами договору укладено додаткову угоду до цього договору. Як зазначено у всіх перелічених договорах та додаткових угодах, такі підписано другим з подружжя позичальника [PERSON] , міститься відповідний підпис. Зокрема, долученим до позову свідоцтвом про одруження підтверджується, що позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб 19 вересня 1998 року. Ретельно досліджуючи вимоги позивача про фальсифікацію її підпису як дружини на договорах позики (з додатковими угодами) та ненадання згоди на їх укладення, суд бере до уваги наступне. Як регламентовано ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї Висновки щодо застосування цієї норми права містяться у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі № 755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі № 522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі № 333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі № 619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі № 133/2718/18, від 30 червня 2021 року у справі № 462/2662/20. Верховний Суд виснував, що положення ст.65 СК України визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Приписи ст.65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту (позики), оскільки кредитний договір (позики) за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20). Суд, розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним оспорюваних позивачем договорів позики (з додатковими угодами) з підстав відсутності згоди другого з подружжя на його укладення, порушення відповідачами прав позивача, які б підлягали судовому захисту, що зумовлює відмову у позові. Доводи відповідача [PERSON] щодо непідписання та неукладення ним договорів позик (з додатковими угодами) не входить до предмету доказування у даній справі, зокрема саме у межах розгляду цивільної справи № 161/5722/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , ТзОВ «ГАДЖЕТ МОБАЙЛ» про стягнення коштів, як указує сам позивач. Вирішуючи клопотання про призначення судових почеркознавчих експертиз, суд ураховує положення ст.ст.102 ЦПК України, за якими висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Судова експертиза призначається лише в разі дійсної потреби в спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто в разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення (постанова Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 925/1641/17). Клопотання позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи щодо встановлення наявності її підпису в оскаржуваних договорах з урахуванням висновків суду щодо суті спору не зумовлює дійсної потреби в спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних. Клопотання відповідача [PERSON] про призначення судової почеркознавчої експертизи щодо встановлення наявності саме його підпису у договорах позики з додатковими угодами не входить до предмета доказування у даній справі, як зазначалось вище. Наведене у своїй сукупності дає обґрунтовані підстави для відмови у клопотаннях про призначення експертиз. Висновок суду узгоджується із такими засадами цивільного законодавства/судочинства як верховенство права, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України, ст.2 ЦПК України). У матеріалах справи відсутні відомості, які б спростовували даний рішення суду та беззастережно доводили протилежне. У зв`язку із відмовою в позові судові витрати до відшкодування позивачу не підлягають (ст.141 ЦПК України).

Outcome: dismissed