Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеною заявою, у якій просила видати обмежувальний припис відносно [PERSON] на строк 6 місяців шляхом встановлення наступних заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, а саме: -заборонити наближатись [PERSON] ближче ніж 500 метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; -заборонити наближатись [PERSON] ближче ніж 500 метрів до місця роботи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 01 березня 2016 року сторони уклали шлюб, від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року шлюб розірвано, діти сторін проживають із заявником. Заявник зазначає, що [PERSON] систематично здійснює щодо заявника, дітей та батьків домашнє насильство, яке полягає у постійних погрозах, незаконному проникненні спільно з невідомими особами до володіння заявника, залякуванні та активних діях щодо руйнування особистого бізнесу - приватного дитячого садка, незаконному заволодінні садового будинку, завданні фізичного та душевного болю, психологічному тиску, переслідуванні, умисному пошкодженні майна, сексуальному та психологічному насильству щодо сина, яке полягало у використанні його для написання повідомлень сексуального характеру. 14.07.2024 [PERSON] перебуваючи за адресою проживання заявника, вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру відносно мами заявника у присутності двох малолітніх дітей та відносно заявника. Внаслідок вказаних подій працівниками поліції виписано терміновий заборонний припис відносно [PERSON] із забороною на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи та забороною в будь-який спосіб контактувати з постраждалими особами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КК України. 31.07.2024 [PERSON] незаконно проник до домоволодіння із невідомими особами, де заявник проживає із малолітніми дітьми, погрожував заявнику та батькам заявника. 30.09.2024 [PERSON] на парковці приватного закладу дошкільної освіти «Світлофор кідс» почав бити ногами автомобіль заявника та наніс відповідні пошкодження. Заявник зазначає, що є директором даного закладу дошкільної освіти. Звернення щодо хуліганства зареєстровано в Голосіївському УП ГУНП у м. Києві 30 вересня 2024 року та передано до Солом`янського УП ГУНП у м. Києві. 29.10.2024 заявник звернулась до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві із заявою щодо вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно сина [PERSON] , яке полягало у тому, що заінтересована особа: пояснювала дитині, що у чоловіка може бути безліч жінок, коли він це захоче і як захоче; просила дитину писати аудіо повідомлення із сексуальними натяками коханці; просила сина вийти на вулицю та чекати, поки батько його не покличе після зустрічі із жінкою. Заявник звертає увагу, що заінтересована особа притягувалась до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно заявника та матері заявника, однак протиправні дії продовжились, коли [PERSON] незаконно проник до домоволодіння із невідомими особами, погрожував заявнику та батькам заявника, та у подальшому побив на парковці автомобіль заявника. Ризик повторних протиправних дій [PERSON] є надвисоким, оскільки кривдник вчиняє домашнє насильство у різних формах, що свідчить про умисний та цілеспрямований характер його дій, ігнорує заходи правоохоронних органів та суду, йде на ескалацію насильства. Заявник вважає, що видача обмежувального припису є необхідним заходом для забезпечення безпеки постраждалих осіб, оскільки інші заходи впливу виявились неефективними. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року відкрито окреме провадження у справі. У судовому засіданні представник заявника просив заяву задовольнити та видати обмежувальний припис строком на 6 місяців із встановленням заходів тимчасового обмеження прав кривдника. Звертає увагу, що заінтересована особа ігнорує заходи правоохоронних органів. Заявник у судовому засіданні підтримала свого представника, просила суд задовольнити її заяву, адже вона, як жінка, наразі потребує захисту від держави. Додатково звернула увагу суду, що незаконні дії заінтересованої особи продовжуються, постійно вчиняються факти домашнього насильства відносно заявника, батьків заявника та малолітніх дітей. При цьому, заінтересована особа залучає малолітнього сина до дій сексуального характеру, що негативно відображається на психологічному стані дитини. Також, окрім психологічного насильства, заінтересована особа вчиняє фізичне насильство, б`є, залякує, погрожує та псує майно. Заявник зазначає, що обмежувальний припис є єдиним стримуючим заходом кривдника для забезпечення своєї безпеки, безпеки своїх дітей та батьків. Заявник акцентувала увагу, що обмежувальний припис не направлений на обмеження спілкування батька з дітьми, а тільки слугуватиме заходом забезпечення своєї особистої безпеки та свого майна від заінтересованої особи, крім того, заінтересована особа бачиться із дітьми у ті часи та ті дні, які він обирає сам. Представники заінтересованої особи у судовому засіданні заперечували проти задоволення заяви. Зазначили, що заінтересована особа не є кривдником, постанова суду про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП наразі оскаржується в апеляційному порядку. Додатково адвокат Незвіський Д.Я. звернув увагу суду на відсутність ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Крім того, вся заява про видачу обмежувального припису, переконував, що є образою заявника по відношенню до заінтересованої особи та його нових стосунків. Акцентував увагу, що надані суду відеозаписи підтверджують позицію заінтересованої особи про існування звичайного побутового конфлікту колишнього подружжя , а не домашнього насильства. Заінтересована особа у судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви. Зазначив, що домашнє насильство не вчиняє. Звертає увагу суду, що робив усі спроби для відновлення сім`ї, однак на заявника великий вплив здійснює матір, яка настроює заявника проти заінтересованої особи. На запитання головуючого відповів, що не перестане приходити до домоволодіння, оскільки це його майно, на яке він давав грошові кошти. Також пояснив, що у сторін залишились невирішені питання по майну і дітях. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п.п.3, 4, 6, 7, 8, 14, 15, 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Згідно з п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають постраждала особа або її представник. Частиною 2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» встановлено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Згідно з ч.ч.3, 4 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №756/2072/18. Крім того, у вказаній постанові роз`яснено, що під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Судом встановлено, відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 01 березня 2016 року, [PERSON] та [PERSON] 01 березня 2016 року уклали шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №329. Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19 травня 2016 року, [PERSON] народився [INFO] , батьком якого є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Відповідно до копії витягу із свідоцтва про народження (СІЕС), [PERSON] народилась [INFO] , батьком якої є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В акті оцінки потреб сім`ї/особи, складеного Голосіївським районним в місті Києві центром соціальних служб від 24 липня 2024 року зазначено, що [PERSON] , [INFO] , з лютого 2024 року з батьком не проживають; [PERSON] , [INFO] , з лютого 2024 року з батьком не проживають. Також зазначено, що за адресою: [ADDRESS] , проживають: [PERSON] (мати), [PERSON] (дочка), [PERSON] (син), [PERSON] (бабуся), [PERSON] (дідусь). 14.07.2024 інспектором Голосіївського УП ГУНП у м. Києві видано терміновий заборонний припис серії АА №371842 стосовно кривдника [PERSON] у зв`язку зі скоєнням домашнього насильства стосовно постраждалих осіб: [PERSON] , [PERSON] . Застосовано заходи термінового заборонного припису стосовно кривдника: заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, строком на 5 діб. Згідно з листом т.в.о. начальника УОАЗОР ГУНП у м. Києві від 13 серпня 2024 року №140314-2024 [PERSON] , у базі даних Інформаційного порталу Національної поліції України на спецлінію «102» Головного управління надходили наступні повідомлення: 14.07.2024 о 12:41:30 повідомлення «Повідомила, що вломилися в будинок, чути крик, сварку, кинула слухавку, передзвон - лінія зайнята»; 14.07.2024 о 12:43:53 повідомлення «Чоловік в агресивному стані нападає на заявницю, поряд діти, чути сварку, в наявності бита, 103 не потрібна, заявник [PERSON] »; 14.07.2024 о 12:56:20 повідомлення «Три нетверезих чоловіка заважають спілкуватися заявнику з дітьми, чути сварку. Поліцію вже викликали»; 14.07.2024 о 13:38:53 повідомлення «Очікує на поліцію 30 хв, просить прискорити, чоловіки на місці, конфлікт продовжується». Фабула ЄО «14.07.2024 о 12:41 за адресою: [ADDRESS] . Повідомила, що вломилися в будинок, чути крики, сварку, кинула слухавку, передзвон - лінія зайнята». Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення - штраф в розмірі 170 грн. Відповідно до змісту постанови, [PERSON] 14.07.2024 року о 12 годині 40 хвилин, перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру відносно тещі - [PERSON] , а саме - ображав нецензурною лайкою, принижував честь та гідність, погрожував фізичною розправою, кидався у бійку, хапав за горло, чим міг завдати психологічних страждань та фізичного болю без нанесення тілесних ушкоджень, в присутності двох малолітніх дітей. Він же 14.07.2024 року о 13 годині 00 хвилин, перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру відносно дружини - [PERSON] в присутності дитини - [PERSON] , [INFO] , а саме - ображав, принижував, погрожував фізичною розправою та штовхав, чим міг спричинити душевне хвилювання, та завдав фізичного болю без нанесення тілесних ушкоджень. Вина [PERSON] у вчиненому стверджується протоколами про адміністративне правопорушення серії ВАВ №575904 та ВАВ №575905 від 14.07.2024 року, рапортом оперативного чергового Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві від 14.07.2024 року, рапортом інспектора СПДН Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві від 14.07.2024 року, поясненнями потерпілих [PERSON] та [PERSON] , а також свідка [PERSON] , відеозаписами, тобто матеріалами справи у їх сукупності. 31.07.2024 [PERSON] звернулась до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві із заявою, у якій зазначила, що 31 липня 2024 року до належного їй домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , прибула група осіб, яка всупереч її волі та без її згоди увірвалась до домоволодіння. 30.09.2024 [PERSON] звернулась до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві із заявою, у якій зазначила, що 30 вересня 2024 року її колишній чоловік [PERSON] прибув за адресою [ADDRESS] . О 16 год 42 хв почав бити авто заявника марки Acura, д.н.з. [NUMBER] , пошкодив багажник, скло на задніх бокових дверях та бокові двері. 30.09.2024 [PERSON] звернулась до Солом`янського УП ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення адміністративного та кримінального правопорушення, а саме дрібного хуліганства ст.173 КУпАП, вчинення домашнього економічного і психологічного насильства ст.173-2 КУпАП, домашнього насильства ст.126-1 КК України, умисного пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах ч.1 ст.194 КК України. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, керівником приватної організації «Приватний заклад дошкільної освіти «Світлофор кідс» за адресою: м. Київ, пров. Садовий, 80, є [PERSON] . Судом також досліджено у судовому засіданні відео файли, надані заявником. Так, з урахуванням пояснень сторін, на першому відео зафіксовано як 14 липня 2024 року заінтересована особа [PERSON] штовхає матір заявника та вхідними дверима приштовхує по голові заявника. На другому, третьому, четвертому та п`ятому відео зафіксовано як заінтересована особа [PERSON] з іншими невідомими особами посеред продуктового магазину стоять, знімають на відео та не дають можливість заявнику та дітям вільно пересуватись. На дев`ятому відео зафіксовано як заінтересована особа [PERSON] залізає та сидить на заборі дитячого садка. На десятому відео зафіксовано як заінтересована особа [PERSON] ногами б`є автомобіль, який належить заявнику [PERSON] . На одинадцятому відео зафіксовано листування у менеджері з користувачем «[PERSON]». Також зафіксовано аудіо повідомлення, як стверджує заявник, з голосом заінтересованої особи [PERSON] та спільної малолітньої дитини сторін [PERSON] . Із прослуханого аудіо повідомлення слідує, що заінтересована особа каже: «Сам скажи, скажи, що папі подобається така тьотя», на що дитина каже: «Йому подобається така тьотя, сідниці (не дослівно) вверх, голова до низу». Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України). Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Левчук проти України» (заява № 17496/19), в якій визнав порушення ст.8 Конвенції з прав людини (право на повагу до приватного і сімейного життя). Згідно до ст.8 Конвенції з прав людини, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. ЄСПЛ у даній справі вказав, що покладаючись на статтю 8 Європейської Конвенції з прав людини, суди не мають бути надмірно формалістичними у своїх рішеннях, які викликають у особи почуття безкарності та піддають заявника, ще більшому ризику психологічного переслідування та нападу. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №756/3859/19, обмежувальний припис, передбачений вищезазначеним законом, за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм кримінального законодавства), а є тимчасовим заходом, який виконує захисну та запобіжну функцію і направлений на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених цим законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Також Верховний Суд у постанові від 28 квітня 2020 року у справі №754/11171/19, звернув увагу щодо необхідності оцінки судом пропорційності втручання у права та свободи особи при застосуванні обмежувального припису. Відповідно до практики ЄСПЛ будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, зокрема, заходи втручання мають бути передбачені національним законодавством (рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» («Shchokin v. Ukraine», заяви № 23759/03 та № 37943/06, п.п. 50-51). При цьому таке втручання має забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (дивитись, наприклад, рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява № 4909/04, п.39). Відповідно до ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Саме на захист людини, її життя і здоров`я, недоторканості та безпеки спрямоване обґрунтоване застосування обмежувального припису. В свою чергу, згідно із частиною четвертою статті 13 Конституції України держава взяла на себе зобов`язання забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності. Однак частина перша статті 63 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно, враховуючи що найвища соціальна цінність, закріплена у статті 3 Конституції України, переважає над конституційним правом особи, передбаченим частиною четвертою статті 13 Конституції України, що відповідає загальному інтересу суспільства, допускається обмеження останнього на користь першого в межах правил, встановлених законом. У цій справі життя та здоров`я, недоторканність і безпека заявниці, як найвища соціальна цінність, переважають над правом заінтересованої особи на вільне пересування, а тому допускається його обмеження, оскільки втручання держави у це право через механізм обмежувального припису є виправданим, якщо суд встановив підстави для застосування цього обмежувального припису. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У кожному конкретному випадку суд має враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону. Докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. Як докази до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Заявник надала належні докази, зокрема докази неодноразових звернень до правоохоронних органів, наявність термінового заборонного припису стосовно кривдника, постанову суду про притягнення заінтересованої особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Також суд вважає за необхідне зазначити, що заявником до матеріалів справи додано відео, на якому зафіксовано листування у меседжері з користувачем « [PERSON] » та наявне аудіо повідомлення, як стверджує заявник, з голосом заінтересованої особи [PERSON] та спільної малолітньої дитини сторін [PERSON] . Ці обставини підтвердив і заінтересована особа. Із прослуханого аудіо повідомлення слідує, що заінтересована особа (батько) каже: «Сам скажи, скажи, що папі подобається така тьотя», на що дитина каже: «Йому подобається така тьотя, сідниці (не дослівно) вверх, голова до низу». Вказане повідомлення, озвучене голосом дитини, несе принижуючий характер по відношенню до дитини. Суд вважає, що вжиті заявницею розумні заходи для її захисту, а саме звернення до правоохоронних органів не дали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявника. Отже, враховуючи наявність конфліктної ситуації між заявником та заінтересованою особою, наявність дій якої свідчать про можливість [PERSON] переслідувати у майбутньому заявника, суд дійшов висновку про високий рівень вірогідності повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту [PERSON] необхідно застосувати обмежувальний припис відносно [PERSON] , оскільки заявник, як жертва домашнього насильства, з урахуванням та оцінкою наявних ризиків, потребує захисту у порядку, передбаченому законом, оскільки ігнорування заінтересованою особою застосованих працівниками поліції до нього заходів впливу, дають підстави вважати вірогідним продовження чи повторне вчинення кривдником до заявника психологічного, фізичного та економічного насильства. Відтак, виходячи із принципу пропорційності, оцінюючи ризики продовження протиправної поведінки [PERSON] та його вплив на заявника, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що він не здатний повністю контролювати свої дії, суд вважає, що такі втручання в особисті права [PERSON] як заборона наближатися на визначену відстань (500 метрів) до місця проживання (перебування) та роботи постраждалої особи [PERSON] на строк 6 місяців - є пропорційним, доречним та відповідає меті його застосування, та водночас забезпечить дієвий та ефективний захист заявника від кривдника. Відповідно до ч.ч.1, 2, 4 ст.350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" або Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", на строк від одного до шести місяців. Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання. З огляду на вищевикладене, заява про видачу обмежувального припису є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. За заявою осіб, визначених статтею 350-2 цього Кодексу, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду згідно з частиною другою статті 350-6 цього Кодексу (ч.1 ст.350-7 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

Outcome: partial