Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

17 червня 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] в якому просить стягнути з останнього на свою користь борг в розмірі 16211 (шістнадцять тисяч двісті одинадцять) доларів США, з яких сума боргу 15000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США та 3% річних 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) доларів США, а також судові витрати у справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 15 вересня 2021 року дав в борг відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 15000 доларів США. Вказані кошти останній зобов`язувався повернути до 05 жовтня 2021 року в повному обсязі, про що написав відповідну розписку. Позивач вказує, що станом на 14 червня 2024 року грошові кошти йому не повернуті, на неодноразові усні звернення щодо виконання зобов`язань відповідач не реагує. Також за несвоєчасне повернення позики позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 06 жовтня 2021 року по 14 червня 2024 року, що становить 1211,00 доларів США. Зазначає, що нарахування 3% річних не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором. Оскільки відповідач добровільно кошти не повертає, позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Горохівського районного суду Волинської області від 19 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 31 липня 2024 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні до початку розгляду спору по суті зменшив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача лише 3% річних в сумі 1211 доларів США, оскільки основний борг за борговою розпискою в сумі 15000 доларів США останнім повернута позивачу в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак 16 грудня 2024 року подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. Зокрема, просив долучити копію розписки позивача [PERSON] від 15 грудня 2024 року згідно з якою останній отримав від [PERSON] грошову суму 15000 доларів США. Претензій по розписці від 15 вересня 2021 року до [PERSON] не має. Дослідивши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку. Судом із письмової розписки від 15 вересня 2021 року, встановлено, що [PERSON] отримав в борг від [PERSON] 15000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США, який зобов`язався повернути до 05 жовтня 2021 року в повному обсязі. Пред`являючи даний позов, позивач зазначив, що у визначений договором строк відповідач борг не повернув, що зумовлює необхідність захисту його порушених прав. Факт укладення договору позики між сторонами та факт отримання відповідачем коштів на виконання умов цього договору підтверджується особистою розпискою [PERSON] від 15 вересня 2021 року. Розписка складена рукописом та підписана [PERSON] як отримувачем коштів. Зміст розписки, наданої позивачем, містить зобов`язання повернути позику у визначений термін, а тому засвідчує не лише факт отримання коштів відповідачем від позивача, а й зобов`язання їх повернення із конкретно визначеним терміном. Таким чином, розписка, яка міститься в матеріалах справи у повному обсязі підтверджує, що між позивачем і відповідачем склалися правовідносини за договором позики. Виходячи з дійсного змісту та достовірності документа доказується факт укладення договору позики і його умови. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання із порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності через неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч. 1 та 2 ст. 598 ЦК України). Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, згідно якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18). Відповідно до норм ЦПК України, саме на сторону лягає обов`язок довести ті обставини на які вона посилається. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як встановлено судом відповідач [PERSON] свої зобов`язання перед позивачем [PERSON] за борговою розпискою від 15 вересня 2021 року виконав в повному обсязі, повернувши останньому борг в сумі 15000 доларів США. Однак, дане зобов`язання боржником виконане з порушенням строку його виконання, що підтверджується письмовою розпискою позивача [PERSON] від 15 грудня 2024 року. Відтак, позивач має право на стягнення з відповідача 3% річних за користування грошовими коштами. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. У розумінні наведених приписів, позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку суми процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. При цьому, виходячи зі змісту правової позиції наведеної у постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року №914/712/16, базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведеної норми, є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями. У цій справі позивач просить стягнути 3% річних за період з 06 жовтня 2021 року по 14 червня 2024 року. Що стосується періоду розрахунку, суд зазначає що відсутні правові підстави для нарахування 3% річних починаючи із дня введення на території України воєнного стану (24 лютого 2022 року), оскільки відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Суд не погоджується із розміром суми 3% річних, який визначено позивачем у розмірі 1211,00 доларів США, оскільки розрахунок здійснено у період дії в Україні воєнного стану. Враховуючи невірні дані розрахунку позивача, суд здійснив самостійно розрахунок 3% річних починаючи з 06 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року, беручи за основу для нарахування заборгованість в розмірі 15000,00 доларів США. Розрахунок здійснюється за формулою: Сума процентів = С x 3 x Д : 365 (366): 100, де С сума заборгованості, Д кількість днів прострочення. Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума з 06.10.2021 до 31.12.2021 15000 дол. США x 3 х32/365/10087107,26 дол. США з 01.01.2022 до 23.02.2022 15000 дол. США x 3 х 54/365/1005466,58 дол. США Отже, до стягнення з відповідача підлягає сума 173,84 доларів США 3% річних. В задоволенні решти позовних вимог про стягнення 3% річних необхідно відмовити за безпідставністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, що становить 173 (сто сімдесят три) гривні 87 копійок. Відповідно до\~п.\~1\~ч.\~1\~ст.\~7\~Закону України\~«Про судовий\~збір» в\~разі зменшення розміру позовних вимог сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду. Позивач при подачі позову сплатив 6597,00 гривень судового збору, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №138845421 від 14 червня 2024 року. Оскільки позивач зменшив позовні вимоги, йому слід повернути з Державного бюджету України зайво сплачений судовий збір у розмірі 5385,80 гривень.

Outcome: partial