Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

Ухвалою суду від 06 жовтня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою Житлово-будівельного кооперативу «Іллічівський-10» (вул. Генерала Петрова, буд 26, м.Одеса, 65078) до [PERSON] , [INFO] РНОКПП: [NUMBER] (місце реєстрації: [ADDRESS] ) про стягнення заборгованості. Ухвалою суду від 07 листопада 2023 року провадження у цивільній справі за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Іллічівський-10» до [PERSON] про стягнення заборгованості зупинено. Передано справу до канцелярії Малиновського районного суду м. Одеси для призначення судді для вирішення питання про відвід судді Сегеди Олени Михайлівни по цивільній справі за позовом Житлово-будівельний кооператив «Іллічівський-10» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою суду від 08 листопада 2023 року в задоволенні [PERSON] про відвід головуючому судді Сегеді Олені Михайлівні по цивільній справі за позовом за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Іллічівський-10» до [PERSON] про стягнення заборгованості - відмовлено. Ухвалою суду від 08 листопада 2023 року задоволено самовідвід судді Сегеди Олени Михайлівни у цивільній справі за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Іллічівський-10» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Передано цивільну справу за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Іллічівський-10» до [PERSON] про стягнення заборгованості на розгляд іншого судді Малиновського районного суду м. Одеси, який визначається у порядку, встановленому статтею 33 ЦПК України. Ухвалою суду від 08 листопада 2023 року прийнято до свого провадження позов Житлово-будівельного кооперативу «Іллічівський-10» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Відповідно до ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим кодексом, у порядку, зокрема позовного провадження (загального або спрощеного). 12.12.2024 року від відповідача до суду надійшла заява про призначення розгляду справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20 вересня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про перехід зі спрощеного позовного провадження до розгляду справи в порядку загального позовного провадження за цивільною справою за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Іллічівський-10» до [PERSON] про стягнення заборгованості. 16.11.2023 до Малиновського районного суду м. Одеси відповідачем подано зустрічний позов у справі про визнання недійсним рішення загальних зборів від 19 серпня 2020 року Житлово-будівельного кооперативу «Іллічівський-10», оформлене протоколом №3. 15.12.2023 до суду надійшло клопотання [PERSON] про допит свідків у справі. Ухвалою суду від 20 вересня 2024 року клопотання позивача [PERSON] про допит свідків по цивільній справі №521/22063/23 залишено без розгляду. 19.04.2024 до Малиновського районного суду м. Одеси відповідачем повторно подано зустрічний позов у справі про визнання недійсним рішення загальних зборів від 19 серпня 2020 року Житлово-будівельного кооперативу «Іллічівський-10», оформлене протоколом №3. Ухвалою суду від 20 вересня 2024 року зустрічні позовні заяви [PERSON] до Житлово-будівельного кооперативу «Іллічівський-10» про визнання недійним рішення загальних зборів від 19 серпня 2020 року Житлово-будівельного кооперативу «Іллічівський-10», оформлене протоколом №3, разом з долученими матеріалами повернуто заявнику. 13.10.2023 року поштою до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся представник позивача, Житлово-будівельного кооперативу «Іллічівський-10», Код ЄДРПОУ: 23207028, адвокат Бороган Валентин Володимирович, з позовом до [PERSON] , [INFO] РНОКПП: [NUMBER] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне. [PERSON] , [INFO] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 346059969 від 11.09.2023. Будинок перебуває в обслуговуванні Житлово-будівельного кооперативу «ІЛЛІЧІВСЬКИЙ-10», код ЄДРПОУ 23207028 (надалі «Кооператив»/«ЖБК»), За період з 01.09.2020 по 31.08.2023 у відповідача наявна заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 12 185,14 грн, з яких: - \~ \~ \~ \~11 046,18 грн на управління ЖБК; - \~ \~ \~ \~34,11 грн- за поводження з ТПВ (вивіз сміття); - \~ \~ \~ \~1 036,52 грн холодна вода та водовідведення; - \~ \~ \~ \~68,33 грн розподіл небалансу холодної води. 15 листопада 2023 року відповідачем було подано відзив, в якому [PERSON] заперечує проти позовних вимог обґрунтовуючи тим, що більша частина заборгованості складається з витрат на управління ЖБК, проте доказів таких витрат не надано. На підтвердження кошторису ЖБК затвердженого на 2020-2021 роки не надано протоколу загальних зборів лише протокол №3 від 19.08.2020 року з якого вбачається, що рішення прийняте шляхом письмового опитування та встановл5енор внесок на управління та утримання будинку у розмірі 6,5 грн за 1 кв. м. загальної площі квартири. При цьому з кошторису доходів та витрат Житлово-будівельного кооперативу «ІЛЛІЧІВСЬКИЙ-10» на 2020-2021 роки до внесків співвласників входять витрати на адміністративне управління будинком до яких входить заробітна плата голови правління та бухгалтера з резервом на відпустку 8,2%. Як вбачається з розрахунку заробітна плата нараховується за повний робочій день а з відповідей наданих позивачем на запити вбачається, що голова правління та бухгалтер працюють лише дві години на місяць. Більшість заборгованості складає УБПТ у розмірі 10652,51 грн. Він у відповідності до п. 40 Постанови №712 як співвласник має право одержувати від управителя послуги своєчасно та належної якості. В разі виявлених недоліків має право на зменшення розміру оплати. Долучив до відзиву скарги про неотримання послуги з прибирання та про відсутність електричної енергії. Вважає, що позивачем не надано доказів всіх наданих послуг і витрат ЖБК, тому вважає, що у нього виникає обов`язок оплачувати лише за умов отримання цих послуг. Вважає, що ЖБК не виконує основні завдання та діяльність ЖБК не відповідає меті створення кооперативу, що встановлено ЗУ «Про кооперацію» та розділом 2 Статуту.Позовну заяву вважає необґрунтованою оскільки вона не містить доказів, що він є споживачем послуг. Не погоджується з розрахунком заборгованості за водопостачання та методикою розподілу нарахувань, оскільки у нього встановлено лічильник, який пройшов повірку та є справним. Надав квитанції про оплату послуг за вивіз сміття.Не погодився з орієнтовним розрахунком судових витрат, оскільки сума 10000 грн. є надмірною у зв`язку з незначною складністю справи. В судовому засіданні представник позивача, адвокат Бороган В.В. підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, Відповідач - [PERSON] заперечував щодо задоволення позовних вимог, зазначав що вони не обгрунтовані,просив суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши думку сторін, вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі виходячи з наступного. [PERSON] , [INFO] (надалі- «Відповідач») є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 346059969 від 11.09.2023. Будинок перебуває в обслуговуванні Житлово-будівельного кооперативу «ІЛЛІЧІВСЬКИЙ-10», код ЄДРПОУ 23207028 (надалі «Кооператив»/«ЖБК»), За період з 01.09.2020 по 31.08.2023 у відповідача наявна заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 12 185,14 грн, з яких: - \~ \~ \~ \~11 046,18 грн на управління ЖБК; - \~ \~ \~ \~34,11 грн- за поводження з ТПВ (вивіз сміття); - \~ \~ \~ \~1 036,52 грн холодна вода та водовідведення; - \~ \~ \~ \~68,33 грн розподіл небалансу холодної води. Житлово-будівельний кооператив «ІЛЛІЧІВСЬКИЙ-10» зареєстровано в Єдиному державного реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 15 червня 2005 року, № 1 556 120 0000 008786. Кооператив створений та діє у відповідності до Закону України «Про кооператив», чинного законодавства та Статуту. Його основною метою є ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення економічних, соціальних та інших потреб на основах самоврядування. Статутом ЖБК встновлений перелік видів його діяльності, серед яких, зокрема: здійснення господарської діяльності для забезпечення власних потреб, забезпечення належного утримання будинків, споруд і прибудинкової території, сприяння мешканцям будинку в отримання комунальних та інших послуг. Пунктами 7.2 та 8.2 Статуту, серед іншого, передбачено, що всі власники квартир зобов`язані вчасно здійснювати оплату житлово-комунальних послуг, вносити внески і платежі в розмірі, встановленому загальними зборами ЖБК. Заборгованість по внескам і платежам, яка перевищує 60 діб є порушенням обов`язків членів ЖБК та власників квартир, житлових та нежитлових приміщень; Розділом 12 Статуту визначений порядок формування, склад і комплектація органів управління і контролю ЖБК. Так, органами управління ЖБК є загальні збори членів ЖБК, збори уповноважених і правління ЖБК. Загальні збори членів ЖБК є вищим органом управління. До компетенції загальних зборів, серед іншого, членів ЖБК відносяться: - \~ \~ \~ \~затвердження та внесення змін до Статуту ЖБК; - \~ \~ \~ \~обрання правління і ревізійної комісії ЖБК; - \~ \~ \~ \~обрання голови ЖБК; - \~ \~ \~ \~обрання уповноважених ЖБК; - \~ \~ \~ \~припиняння у члени ЖБК і виключення з членів ЖБК; - \~ \~ \~ \~затвердження балансу і звіту правління ЖБК за минулий рік; - \~ \~ \~ \~затвердження кошторису витрат і доходів ЖБК на наступний рік; - \~ \~ \~ \~визначення розміру вступного і членських внесків у ЖБК; - \~ \~ \~ \~визначення розмірів, порядку формування і використання фондів ЖБК; - \~ \~ \~ \~визначення розмірів оплати праці голови правління, ревізійної комісії (ревізора); - \~ \~ \~ \~встановлення строків, порядку й розміру внесків і платежів на капітальний ремонт, реконструкцію та технічне переоснащення будинку, внесків і і платежів на утримання будинку і споруд та прибудинкової території; - \~ \~ \~ \~укладення договорів з підприємствами, що надають житлово-комунальні послуг, виконують будівельні та інші роботи та здійснення контролю за їх виконанням; - \~ \~ \~ \~представництво інтересів ЖБК у органах державної влади, органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях; - \~ \~ \~ \~надання згоди на укладання трудового договору з робітниками та службовцями ЖБК; - \~ \~ \~ \~скликання й організація проведення загальних зборів членів ЖБК; - \~ \~ \~ \~проведення письмового опитування членів ЖБК з питань, затверджених правлінням або за письмовою вимогою 30% членів ЖБК. Порядок письмового опитування, питання, які можуть бути винесені на на письмове опитуваня і прийняття рішень, встановлюється «Положенням про письмове опитування», яке затверджується загальними зборами ЖБК; Пунктом 11.2.-11.4. Статуту визначено, що внески і платежі на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій вносяться членами ЖБК, власниками квартир, житлових та/або нежитлових приміщень, які не є членами ЖБК, в порядку і терміни, затверджені загальними зборами членів ЖБК. Частка члена ЖБК, власника квартири, житлового та/або нежитлового приміщення, який не є членом ЖБК, у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку, встановлюється пропорційно до загальної площі квартири, житлового та/або нежитлового приміщення, що перебувають у його власності або володінні й користуванні. Член ЖБК, власник квартири, житлового та/або нежитлового приміщення зобов?язаний вносити внески (платежі) на утримання спільного майна незалежно від умов користування квартирою, житловими та/або нежитловими приміщеннями чи окремими об?єктами, що знаходяться у спільній власності. Розмір щомісячних платежів для оплати комунальних послуг визначається відповідно до показань приладів обліку і тарифам, затвердженим у встановленому порядку, а у разі відсутності приладів обліку - за нормами споживання та умовами договору. Протоколом загальних зборів членів ЖБК № 2 від 19.05.2019 про затвердження методики розподілу холодної води в ЖБК згідно наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22.11.2018 та нового закону ЖБК, попередньо заслухавши Голову правління ЖБК Кошта Людмилу Іванівну, яка запропонувала розглянути питання про перехід на прямі розрахунки власників житла будинку з постачальником води філією «Інфоксводоканал» та проінформувала мешканців про умови та тарифи, а також причини з яких це питання необхідно розглянути. Додатково наголосила про методику розподілу та розрахунків між мешканцями квартир ЖБК споживання обсягу холодної води та довела до відома мешканців, що в квартирах яких відсутні лічильники холодної води терміново, до 01.07.2019, встановити такі лічильники з метою економії коштів власників квартир, так як після 01.07.2019 тим власникам, у яких відсутній такий лічильник, або його відсутня повірка у зазначений термін, ЖБК буде розподіляти різницю обсягу води між домовим лічильником та всіма квартирними, на такі квартири. Якщо надалі у всіх квартирах будуть встановлені лічильники холодної води, то методика розподілу та розрахунків між всіма квартирами будинку буде здійснюватися ЖБК згідно формули у наказі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22.11.2018 та нового закону про ЖБК, а саме: різниця обсягу між домовим комерційним лічильником та всіма квартирними (небаланс) буде поділена пропорційно згідно показників лічильника споживання води кожного квартирного будинку. З 01.07.2019 більшістю голосів затвердили нову методику розподілу та розрахунків між мешканцями квартир ЖБК споживання обсягу холодної води на умовах згідно тарифів Інфоксводоканалу та нового закону ЖБК, який вступив в дію з 01.05.2019 та згідно формулі у наказі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22.11.2018. Тобто методика розподілу та розрахунків між всіма квартирами будинку буде здійснюватися ЖБК згідно формулі, я саме: різниця обсягу між домовим комерційним лічильником та всіма квартирними (небаланс) буде поділена пропорційно згідно показників лічильника споживання води кожного квартирного будинку. Протоколом загальних зборів членів ЖБК № 3 від 19.08.2020 про затвердження кошторису витрат, калькуляції та штатного розкладу ЖБК, серед іншого, більшістю голосів, було вирішено затвердити кошторис ЖБК на 2020-2021 роки із розрахунку внесків на утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 6,50 грн за 1 кв.м. загальної площі з 01.09.2020. Розроблено кошторис доходів та витрат ЖБК. 22 вересня 2020 року головою правління ЖБК отримано скаргу Відповідача від 13.09.2020 відповідно до якої останній повідомим про припинення оплати комунальних послуг на користь ЖБК вважаючи їх незаконними у зв`язку з тим, що його позбавили можливості викласти свою думку під час письмового опитування. З метою виконання завдань та обов`язків Кооперативу, які зазначені у Статуті, ЖБК уклало ряд договорів, серед них: з КП «Одесводоканал» договір на послуги водопостачання та водовідведення № 4260/1 від 01.11.2000. Додаткова угода № 110/1 від 25.05.2010 до Договору на послуги водопостачання та водовідведення № 4260/1 від 01.11.2000; з КП «Одескомунтранс» Договір № 546 від 01.09.2019 послуги з вивезення побутових відходів. Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України визначено, що власність зобов`язує. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ст. 509 Цивільного кодексу України). Згідно із ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 384 Цивільного кодексу України, усі власники (співвласники) квартир та нежитлових приміщень у будинку, спорудженому або придбаному житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна такого будинку. Спільним майном будинку кооперативу є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку кооперативу, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників будинку кооперативу та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований будинок кооперативу та його прибудинкова територія, з моменту державної реєстрації таких прав відповідно до закону. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Управління спільним майном будинку кооперативу здійснюється його співвласниками (незалежно від членства в кооперативі) відповідно до закону. Статтями 1, 2, 3 Закону України «Про кооперацію» визначено, що Кооперація - система кооперативних організацій, створених з метою задоволення економічних, соціальних та інших потреб своїх членів. Кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування. Метою кооперації є задоволення економічних, соціальних та інших потреб членів кооперативних організацій на основі поєднання їх особистих та колективних інтересів, поділу між ними ризиків, витрат і доходів, розвитку їх самоорганізації, самоуправління та самоконтролю.Основними завданнями кооперації є: підвищення життєвого рівня членів кооперативів, захист їх майнових інтересів і соціальних прав; створення системи економічної і соціальної самодопомоги населення та суб`єктів господарювання; залучення у виробництво товарів, робіт, послуг, додаткових трудових ресурсів, підвищення трудової і соціальної активності населення; створення і розвиток інфраструктури, необхідної для провадження господарської та іншої діяльності кооперативів з метою зростання матеріального добробуту їх членів та задоволення потреб у товарах і послугах; сприяння сталому розвитку та становленню засад демократичного розвитку суспільства. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про кооперацію», кооперативи реалізують товари та надають послуги за цінами і тарифами, встановленими самостійно, а у випадках, передбачених законом, - за державними цінами і тарифами. Законами, що регулюють діяльність окремих типів кооперативів або кооперативів за напрямами їх діяльності, та статутом кооперативу можуть бути передбачені додаткові права та обов`язки його членів. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно до вимог закону. виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку; Пунктом 1 ст. 5 Закону України «Про споживо-комунальні послуги» передбачено, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) \~ \~ \~ \~житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; Поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Також відповідно до ч.2 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 19 цього ж Закону встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. За змістом статей 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні-послуги» та п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків (далі - Правил) затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572 (в редакції постанови Кабінету Міністрів №5 від 14 січня 2009 року, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно законодавства та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений у пункті 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 137 Житлового кодексу УРСР, Житлово-будівельний кооператив діє на основі статуту, прийнятого відповідно до Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу загальними зборами громадян, які вступають до організовуваного кооперативу, і зареєстрованого в установленому порядку. Відповідно до ст. 156, 162 Житлового кодексу УРСР, власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки. Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі №642/2858/16). Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/210. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).1/17). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Відповідачем не спростовано позовні вимоги належними, допустимі та достатніми доказами, які було подано у справі. Доводи відповідача про не отримання послуг належної якості не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та не були підтверджені належними і допустимими доказами. Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. З розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справ в суді, поданим представником позивача адвокатом Бороган В.В., вбачається, що позивач за подачу позовної заяви сплатив 2684,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 205, яке містяться в матеріалах справи. Крім вищезазначеної суми в розрахунку, представник позивача адвокат Бороган В.В. також зазначив суму адвокатських послуг яку потрібно стягнути з відповідача у розмірі 10\~000,00 грн. на підтвердження чого надав до суду: ордер на надання правничої (правової) допомоги № 632917, копію договору про надання правової допомоги від 01.09.2023, копію акту приймання-передачі виконаної роботи до Договору про надання правової допомоги від. Згідно з статтею 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачений судовий збір в сумі 2684,00 грн., який підлягає до стягнення з відповідача. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За правилами частини 2ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Конституційний Суд зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Верховний Суд у постанові від 06.03.2019р. по справі №922/1163/18 дійшов наступних висновків: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так іЗаконом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Проаналізувавши надані докази, суд дійшов висновків щодо наявності правових підстав для задоволення заяви про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10\~000,00 гривень. Суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, а також постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року в справі № 904/4507/18). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПКУкраїни розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Здійснивши аналіз Акту приймання-передачі до Договору від 01.09.2023 року, суд дійшов висновків, що відображена інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом Бороган В.В. роботи, відповідає критерію розумності. Суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2022 у справі №910/12876/19, у додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 року: «Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони». Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року по справі № 607/14338/19-ц (провадження № 61-19073 св20). У даному випадку, суд зазначає, що відповідач [PERSON] не заявляв до суду клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги. Враховуючи викладене, оцінивши наявні у матеріалах справи докази та доводи сторін, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг, беручи до уваги складність справи, ціну позову, відсутність від відповідача заяви про зменшення розміру витрат, суд вважає що справедливим і співмірним є стягнення з [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10\~000,00 гривень на користь Житлово-будівельного кооперативу «Іллічівський-10».

Outcome: approved