Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

30.12.2022 позивач [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.01.2023 суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду даної справи. Ухвалою суду від 06.01.2023 вказана позовна заява була залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення її недоліків. Ухвалою суду від 06.01.2023 була частково задоволена заява представника позивача про забезпечення позову. 23.05.2023 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, скасування державної реєстрації права власності. В обгрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 24 квітня 2015 року Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між нею - [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) та [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про одруження 24 квітня 2015 року зроблено відповідний актовий запис № 153 та видане Свідоцтво про одруження серія [NUMBER] . За час шлюбу окрім усього іншого подружжям було придбано майно, яке було зареєстровано на чоловіка: транспортний засіб марки «HYUNDAI SONATA», 2014 року випуску, об`єм двигуна - 1999 см.куб., номерний знак - [NUMBER] , VIN - код: [NUMBER] , чорного кольору, придбано на підставі договору, укладеному у суб`єкта господарювання № 6200/20/012866 від 16 липня 2020 року, середня ринкова вартість якого на теперішній час складає 325 461,00 грн. Позивач також зазначає, що 08 серпня 2022 року нею - [PERSON] було подано до суду позовну заяву про поділ спільної сумісної власності подружжя, в якій вона висувала вимоги до чоловіка щодо отримання грошової компенсації частини даного транспортного засобу, що є спільною сумісною власністю. [INFO] її чоловік - [PERSON] помер, після смерті чоловіка працівники поліції повернули їй всі документи, в тому числі свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «HYUNDAI SONATA», що є спільною сумісною власністю подружжя. Вона дізналася, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серії [NUMBER] автомобіль марки «HYUNDAI SONATA» було перереєстровано на нового власника - [PERSON] . Вона не давала ні письмової ні усної згоди чоловіку - [PERSON] щодо продажу транспортного засобу марки «HYUNDAI SONATA», 2014 року випуску, об`єм двигуна - 1999 см.куб., номерний знак - [NUMBER] , VIN - код: [NUMBER] , чорного кольору, тому договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо відчуження вказаного транспортного засобу є таким, що порушує її права, а отже має бути визнаний судом недійсним. Також, позивач у позові зазначає, що тільки після смерті чоловіка вона дізналася, що автомобіль було продано. На початку 2022 року вона дізналася, що у її чоловіка з`явилась інша жінка - їх спільна знайома [PERSON] , між ними почалися конфлікти та подружжям було прийнято рішення припинити спільне проживання, [PERSON] переїхав проживати до своїх друзів. На початку червня 2022 року нею було проведено бесіду з чоловіком щодо поділу спільної сумісної власності подружжя у добровільному порядку, на що вона отримала відмову, тому вона звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, про що його повідомила. 15.07.2022 транспортний засіб марки «HYUNDAI SONATA» було перереєстровано на нового власника - [PERSON] , вона вважає, що [PERSON] таким чином намагався нашкодити їй, перереєструвавши транспортний засіб на відповідача, що мало б змогу вплинути на розподіл спільної сумісної власності подружжя у судовому порядку. В свою чергу відповідач не могла не знати про той факт, що даний автомобіль було придбано у шлюбі та він є спільною сумісною власністю подружжя та те, що вона - позивач не надавала згоди на продаж такого авто, адже довгий час відповідач була подругою сім`ї [PERSON] та мала стосунки з померлим, а отже останні діяли недобросовісно щодо неї. Посилаючись на зазначене, позивач просить у позові визнати недійсним Договір купівлі-продажу транспортного засобу № 1249/2022/3274604 від 15 липня 2022 року транспортного засобу марки «HYUNDAI SONATA», 2014 року випуску, об`єм двигуна - 1999 см.куб., VIN - код: [NUMBER] , чорного кольору, укладений між [PERSON] та [PERSON] у Територіальному сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ № 1249; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на автомобіль марки «HYUNDAI SONATA», 2014 року випуску, об`єм двигуна - 1999 см.куб., VIN - код: [NUMBER] , чорного кольору. Ухвалою суду від 02 червня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 05 жовтня 2023 року за клопотанням представника позивача витребувано з Територіального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ № 1249 належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу транспортного засобу №1249/2022/3274609 від 15 липня 2022 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] щодо автомобіля марки «HYUNDAI SONATA», 2014 року випуску, об`єм двигуна - 1999 см.куб., VIN - код: [NUMBER] , чорного кольору. Ухвалою суду від 06 грудня 2023 року витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. належним чином засвідчену копію спадкової справи, яка була заведена після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 14 березня 2024 року за клопотанням представника відповідача витребувано з Територіального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ № 1249 інформацію про причини анулювання договору купівлі-продажу транспортного засобу №1249/2022/3274609 від 15 липня 2022 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 20.05.2024 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду. Учасники справи та їх представники в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У наданій суду 19.12.2024 заяві представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, просила розглядати справу у відсутності позивача та її представника. У поданій суду 08.12.2024 заяві представник відповідача просив розглянути справу без участі відповідача та її представника, посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 та зазначив, що матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач діяв недобросовісно, зокрема, володів інформацією про придбання вказаного автомобіля за спільні кошти подружжя. Вказав, що у разі задоволення позовних вимог просить застосувати наслідки реституції та стягнути з позивача вартість сплачених відповідачем за придбання спірного автомобіля коштів в розмірі 125 000 гривень. Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи у даному судовому засіданні проводиться судом за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши справу, ознайомившись з матеріалами цивільної справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За загальними положеннями, визначеним ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу кожна особа має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес особи в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до положень ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1). Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (ч.2). Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як зазначено, зокрема, у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.10.2023 у справі № 344/16831/20 (провадження № 61-11614св23) зазначено, що: «згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 24 квітня 2015 року Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що в книзі реєстрації актів про одруження 24 квітня 2015 року зроблено відповідний актовий запис № 153 та видане Свідоцтво про одруження серія [NUMBER] . За час шлюбу, окрім усього іншого, подружжям [PERSON] було придбано майно, яке було зареєстровано на чоловіка [PERSON] , - транспортний засіб марки «HYUNDAI SONATA», 2014 року випуску, об`єм двигуна - 1999 см.куб., номерний знак - [NUMBER] , VIN - код: [NUMBER] , чорного кольору, на підставі договору, укладеного у суб`єкта господарювання № 6200/20/012866 від 16 липня 2020 року; вказане підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Таким чином, вищевказаний транспортний засіб марки «HYUNDAI SONATA», 2014 року випуску, номерний знак - [NUMBER] , як майно, набуте подружжям за час шлюбу, належав дружині та чоловікові [PERSON] на праві спільної сумісної власності, тобто є спільним сумісним майном подружжя. Як зазначає позивач [PERSON] , на початку 2022 року вона дізналася, що у її чоловіка [PERSON] з`явилась інша жінка - їх спільна знайома [PERSON] , між ними почалися конфлікти та подружжям було прийнято рішення припинити спільне проживання, [PERSON] переїхав проживати до своїх друзів. На початку червня 2022 року [PERSON] було проведено бесіду з чоловіком [PERSON] щодо поділу спільної сумісної власності подружжя у добровільному порядку, на що вона отримала відмову, тому 08 серпня 2022 року вона звернулась до Житомирського районного суду Житомирської області з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності подружжя, в якій вона, зокрема, висувала вимоги до чоловіка щодо отримання грошової компенсації частини даного транспортного засобу марки «HYUNDAI SONATA», 2014 року випуску, що є спільною сумісною власністю. Вбачається, що в подальшому, ухвалою вказаного суду від 13.09.2022 дана справа була передана для розгляду за підсудністю до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська. [INFO] чоловік позивачки - [PERSON] помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 11.11.2022 Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис № 3252. Після смерті чоловіка, з переданих їй документів, в тому числі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки «HYUNDAI SONATA», [PERSON] дізналася, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серії [NUMBER] автомобіль марки «HYUNDAI SONATA» було перереєстровано на нового власника - [PERSON] . Таким чином, за твердженням позивачки, вона тільки після смерті чоловіка дізналася, що автомобіль було продано. Представник [PERSON] - адвокат Маркова Ю.В. звернулась до Регіонального сервісного центру МВС України в Дніпропетровській області з адвокатським запитом, в якому, зокрема, просила надати відомості щодо звернення [PERSON] до Регіонального сервісного центру МВС України в Дніпропетровській області для перереєстрації права власності на автомобіль марки «HYUNDAI SONATA LPI», 2014 року випуску, колір чорний, номерний знак - [NUMBER] , VIN - код: [NUMBER] , на нового власника; надати копію договору купівлі-продажу вказаного транспортного засобу та інших наявних, які були укладені у центрі [PERSON] та другою стороною правочину. Листом від 20.12.2022 № 31/4-177аз Регіональний сервісний центр МВС України в Дніпропетровській області повідомив представника позивача про те, що згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів 15 липня 2022 року у Територіальному сервісному центрі МВС №1249 регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській області автомобіль HYUNDAI SONATA, 2014 року випуску, номерний знак - [NUMBER] , VIN - код: [NUMBER] , з [PERSON] перереєстровано на іншу фізичну особу, не зазначену у запиті, на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1249/2022/3274604 від 15 липня 2022 року, який було укладено у ТСЦ МВС № 1249. Відповідно до листа Територіального сервісного центру МВС №1249 (ТСЦ МВС № 1249) Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях Головного сервісного центру МВС від 29.12.2023 № 31/29-1249-130, на ухвалу суду, було надано копію Договору купівлі-продажу №1249/2022/3274609 транспортного засобу від 15 липня 2022 року, укладеного у Територіальному сервісному центрі МВС №1249 РСЦ ГСЦ МВС в м.Дніпропетровську між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), на умовах якого продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб марки HYUNDAI SONATA, 2014 року випуску, колір чорний, VIN - код: [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак - [NUMBER] . Вбачається, що на вказаному договорі купівлі-продажу №1249/2022/3274609 транспортного засобу від 15 липня 2022 року міститься відмітка «Анульовано». Як вбачається з листа Територіального сервісного центру МВС №1249 (ТСЦ МВС № 1249) Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях Головного сервісного центру МВС від 18.04.2024 № 31/29-1249-461, наданого на ухвалу суду, 15 липня 2022 року в ТСЦ МВС №1249 здійснено перереєстрацію транспортного засобу HYUNDAI SONATA, 2014 року випуску, з [PERSON] на нового власника [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ №1249/2022/3274604 від 15 липня 2022 року. Як зазначено в листі, договір купівлі-продажу, укладений в ТСЦ №1249/2022/3274604 від 15 липня 2022 року на автомобіль HYUNDAI SONATA є дійсним, а відмітка «Анульовано» є службовою відміткою. Таким чином, на підставі вказаного Договору купівлі-продажу транспортного засобу було здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на вищевказаний автомобіль марки «HYUNDAI SONATA», 2014 року випуску, об`єм двигуна - 1999 см.куб., VIN - код: [NUMBER] , чорного кольору. Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому. Пунктом 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, передбачено неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Відповідно ж до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із положеннями ЦК України особа, яка вважає, що її речові права на майно порушені, має право звернутися до суду як із позовом про визнання відповідного правочину недійсним (ст.203, 215-235 ЦК України). Як зазначено вище, частиною 2 ст. 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно вимог статті 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішення у якій суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». У рішенні по справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. Згідно з приписами ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить про те, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушуються (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, ґка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Зважаючи на те, що вказаний автомобіль - марки «HYUNDAI SONATA», 2014 року випуску, об`єм двигуна - 1999 см.куб., номерний знак - [NUMBER] , VIN - код: [NUMBER] , чорного кольору, є цінною річчю і був придбаний подружжям [PERSON] у період шлюбу, тому його продаж повинен був вчинятися за письмової згоди другого з подружжя. Разом з цим, судом встановлено, що [PERSON] не надавала ні письмової ні усної згоди чоловіку - [PERSON] на укладання Договору купівлі-продажу транспортного засобу марки «HYUNDAI SONATA», 2014 року випуску, об`єм двигуна - 1999 см.куб., номерний знак - [NUMBER] , VIN - код: [NUMBER] , чорного кольору і відсутність її згоди на укладання такого договору позбавило співвласника, який вчинив зазначений правочин, необхідних повноважень на укладання договору на розпорядження спільним майном подружжя. Зважаючи на те, що вказаним договором, укладеним між [PERSON] та [PERSON] щодо відчуження вказаного транспортного засобу були порушені права позивачки [PERSON] як його співвласника, даний договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним. Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з визнанням недійсним Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1249/2022/3274604 від 15 липня 2022 року транспортного засобу марки «HYUNDAI SONATA», 2014 року випуску, об`єм двигуна - 1999 см.куб., VIN - код: [NUMBER] , чорного кольору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] у Територіальному сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ № 1249. Визнаючи недійсним вказаний Договір купівлі-продажу, суд вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на автомобіль марки «HYUNDAI SONATA», 2014 року випуску, об`єм двигуна - 1999 см.куб., VIN - код: [NUMBER] , чорного кольору, як похідні від позовних вимог про визнання недійсним вищевказаного договору купівлі-продажу. У поданій до суду 08.12.2024 заяві представник відповідача просив розглянути справу без участі відповідача та її представника та, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, зазначив, що матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач діяв недобросовісно, зокрема, володів інформацією про придбання вказаного автомобіля за спільні кошти подружжя. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. За твердженням позивача, на початку 2022 року вона дізналася, що у її чоловіка з`явилась інша жінка, їх спільна знайома, подруга сім`ї - [PERSON] , між ними почалися конфлікти та подружжям було прийнято рішення припинити спільне проживання, на початку червня 2022 року нею було проведено бесіду з чоловіком щодо поділу спільної сумісної власності подружжя у добровільному порядку, на що вона отримала відмову, тому вона звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, про що його повідомила. Після смерті чоловіка, яка настала [INFO] , позивач дізналась, що відповідно до договору купівлі-продажу від 15.07.2022 вищевказаний транспортний засіб марки «HYUNDAI SONATA» було перереєстровано на нового власника - [PERSON] . Позивач вважає, що [PERSON] таким чином намагався нашкодити їй, перереєструвавши транспортний засіб на відповідача, що мало б змогу вплинути на розподіл спільної сумісної власності подружжя у судовому порядку. Наполягає на тому, що відповідач не могла не знати про той факт, що даний автомобіль було придбано у шлюбі подружжям [PERSON] та він є спільною сумісною власністю подружжя та те, що позивач не надавала згоди на продаж такого автомобіля, адже довгий час відповідач була подругою сім`ї [PERSON] та мала стосунки з померлим, а отже останні діяли не добросовісно щодо неї. Як зазначає у заяві представник відповідача, матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач діяв недобросовісно, зокрема, володів інформацією про придбання вказаного автомобіля за спільні кошти подружжя. Разом з цим, відповідачем не надано будь-яких доказів таких тверджень, а також не надано доказів в спростування позовних вимог позивача. Натомість, доводи позивачки [PERSON] підтверджуються наданими нею доказами, а саме зверненням 08 серпня 2022 року позивачки до Житомирського районного суду Житомирської області з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності подружжя, в якій вона, зокрема, висувала вимоги до чоловіка щодо припинення права спільної сумісної власності на транспортний засіб марки «HYUNDAI SONATA», стягнення з відповідача [PERSON] на її користь грошової компенсації різниці вартості транспортних засобів, що є спільною сумісною власністю подружжя. Вбачається, що в подальшому, ухвалою вказаного суду від 13.09.2022 дана справа була передана для розгляду за підсудністю до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська, де судом було відкрито провадження у справі. Зважаючи на викладене, суд вважає дані заперечення відповідача безпідставними та такими, що не підтверджені доказами. Крім зазначеного, представник відповідача у поданій до суду заяві від 18.12.2024 вказав, що у разі задоволення позовних вимог відповідач просить застосувати наслідки реституції та стягнути з позивача як спадкоємця її померлого чоловіка [PERSON] вартість сплачених відповідачем за придбання спірного автомобіля коштів в розмірі 125 000 гривень. У відповідності до копії спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , наданої на ухвалу суду, з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] до нотаріуса звернулася лише [PERSON] , таким чином, відповідно до положень ЦК України до неї перейшли у спадок права та обов`язки (спадщина) від чоловіка, який помер (спадкодавця). Відповідно до п.2.1. Договору купівлі-продажу №1249/2022/3274609 транспортного засобу від 15 липня 2022 року, укладеного у Територіальному сервісному центрі МВС №1249 РСЦ ГСЦ МВС в м.Дніпропетровську між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), передача транспортного засобу марки HYUNDAI SONATA, 2014 року випуску, колір чорний, VIN - код: [NUMBER] , номерний знак - [NUMBER] , продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна. Відповідно до п.2.2. Договору, право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання даного Договору. Пунктом 3.1. Договору передбачено, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 125 000,00 гривень. Відповідно до п.5.1. Договору, покупець зобов`язаний в порядку та на умовах, визначених цим Договором, сплатити продавцеві ціну транспортного засобу, зазначену у п.3.1. Договору; в порядку та на умовах, визначених цим Договором, прийняти транспортний засіб. Положеннями статті 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд вважає, що вказані вимоги відповідача про застосування наслідків реституції є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, оскільки підтвердженням повної оплати вартості майна є письмова розписка від продавця або банківська виписка (у разі безготівкового розрахунку), яка засвідчує отримання продавцем повної суми за продане майно, а відповідачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів здійснення такої оплати [PERSON] . [PERSON] грошових коштів в рахунок вартості автомобіля «HYUNDAI SONATA», 2014 року випуску, у розмірі та в порядку, вказаними у Договорі купівлі-продажу транспортного засобу від 15.07.2022 № 1249/2022/3274604, чим відповідач розпорядився своїми правами на власний розсуд. Відзив на позовну заяву у передбачені статтею 178 ЦПК України строк та порядку та із зазначенням заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, відповідачем суду надано не було, тому суд вирішує дану цивільну справу за наявними матеріалами. Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Задовольняючи позовні вимоги, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати по справі - сплачений судовий збір в сумі 3254 грн. 61 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved