Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до до Сновської територіальної громади в особі Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Позовні вимоги мотивовано тим, що спірний будинок позивач збудував самостійно, однак належним чином не зареєстрував право власності на нього. Позивач отримав відмову державного реєстратора у проведенні державної реєстрації через відсутність документу, що посвідчує речове право на земельну ділянку. Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 18.11.2024 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі в порядку загального позовного провадження. Проведення підготовчого засідання призначено на 18 грудня 2024 року. Витребувано від Архівного відділу Корюківської РДА Чернігівської області архівний витяг з рішення виконавчого комітету Гірської сільської Ради народних депутатів від 22.02.1995 року №7 "Про приватизацію землі" про надання [PERSON] земельної ділянки у користування чи у приватну власність. 28.11.2024 р. від представника позивача надійшла заява про відкликання заяви про залишення позову без розгляду, у якій представник позивача також просить розглянути справу без участі сторони позивача, просить позов задовольнити. Позивач та відповідач у підготовче судове засідання не з`явилися. Повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Згідно погосподарської книги № 1 за номером об`єкта погосподарського обліку № 0005-1 за 2016-2020 роки позивачу належить будинок за адресою [ADDRESS] , з господарськими будівлями. Рік забудови 1981, загальна площа житлового будинку 99 кв. м., житлова площа 72 кв. м., що вбачається із довідки Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області від 26.09.2024 р. № 235 (а. с. 9), витягу з погосподарської книги № 254 від 16.10.2024 р. (а. с. 10). Як вбачається із копії архівного витягу з рішення 16 сесії Гірської сільської ради від 28.09.2009 року «Про уточнення рішень сільської ради «Про приватизацію земельних ділянок», рішення виконавчого комітету було уточнене в частині визначення площ окремо на кожну земельну ділянку стосовно їх цільового призначення, а саме передано безоплатно у власність [PERSON] ( [ADDRESS] ) для обслуговування житлового будинку і споруд 0, 08 га, для ведення особистого селянського господарства - ), 12 га, 0, 06 га, 0, 20 га. Також у витягу повідомлено, що у рішенні виконавчого комітету Гірської сільської ради народних депутатів від 22.02.1995 р. № 7 «Про приватизацію землі» значиться: «приватизувати земельні ділянки слідуючим громадянам … [PERSON] 0, 50 га». У архівних документах Гірської сільської ради с. Гірськ Корюківського (Щорського, Сновського) району Чернігівської області,в протоколах сесій та виконкому за 1992-1993 рр не виявлено рішення про передачу в приватну власність земельної ділянки [PERSON] (а. с. 11). Згідно архівного витягу з рішення виконавчого комітету Гірської сільської Ради народних депутатів Щорського району Чернігівської області від 22 лютого 1995 року № 7 «Про приватизацію землі» Рада народних депутатів вирішила: приватизувати земельні ділянки слідуючим громадянам в такі кількості: Воробей Віктор Мик. 0, 50 га (а. с. 46). Згідно копії довідки ТОВ «ТК ЧОБТІ» від 18.10.2024 р. № 378 право власності станом на 31.12.2012 р. на спірний будинок не зареєстровано (а. с. 16). На підтвердження своїх доводів позивачем також надано копії договору про користування електричною енергією від 24.05.2001 р. (а. с. 13-14), заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (а. с. 15), заяви про державну реєстрацію прав (а. с. 17), рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 75502404 (а. с. 18), довідки Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області від 02.10.2024 р. № 08-35/2464 (а. с. 19) та рішення 12 сесії 8 скликання Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області від 22.12.2022 р. № 20-20VIII «Про перейменування вулиць та провулків Сновської міської територіальної громади» з додатком(а. с. 20-24). Згідно копію довідки-характеристики об`єкту нерухомого майна № 165 від 29.10.2024 р. за адресою: [ADDRESS] станом на 29.10.2024 р. на земельній ділянці розташований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. У довідці зазначено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами експлуатується правомірно, рік забудови до 1992 (а. с. 25). На підтвердження факту існування вказаного будинку позивачем також надано копію технічного паспорту (а. с. 26-31), звіту про оцінку майна (а. с. 32-33). Надаючи правову оцінку обставинам справи суд зважає на таке. Верховний Суд України у своєму рішенні № 6-137цс13 від 18.12.2013 висловив правову позицію, згідно з якої право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Крім того, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. З положень постанови Ради міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженого Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Згідно абз.\~2\~п.\~2.19.5.\~Інструкції з\~ведення погосподарського\~обліку в\~сільських,\~селищних та\~міських радах,\~затвердженої наказом\~Державного комітету статистики України\~від 18.04.2005 N\~95\~(Наказ\~втратив чинність\~на підставі\~Наказу Державного\~комітету статистики\~№ 491\~від 08.12.2010)\~роком побудови\~житлового будинку\~(квартири)\~вважається рік,\~у якому\~цей будинок\~було введено в експлуатацію. Наприклад, якщо будівництво\~житлового будинку\~почалося в\~1987\~році, а закінчилось\~у 1991, то роком побудови буде 1991-й. При перебудовах, надбудовах, розширенні будинку роком уведення в дію вважається рік початкової побудови. Аналогічне положення\~було закріплене\~в абз.\~2\~п.\~7.4.5.\~Інструкції з\~ведення погосподарського\~обліку в\~сільських,\~селищних та\~міських радах,\~затвердженої наказом\~Державного комітету статистики України\~від 08.12.2010 № 491 (далі Інструкція № 491). У відповідності\~до п.\~1.9\~Інструкції №\~491\~форми погосподарського обліку заповнюються один раз.\~Надалі інформація, що занесена\~до них, оновлюється, уточнюється, доповнюється у порядку й у строки, встановлені цією Інструкцією. Таким чином, з огляду на вищепроцитовані положення чинного на той час законодавства, позивач набув права власності на спірний будинок внаслідок його побудови. Також з досліджених судом доказів вбачається, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами експлуатується правомірно, рік забудови до 1992 1981 рік. Верховний Суд у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц зазначив, що відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. За положеннями п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі Закон № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. Згідно ч. 4 ст. 3 Закону № 1952 будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом. Верховний Суд у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 925/797/17 зазначив, що суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто, з огляду на вищезазначене, як права власності на майно підлягаює державній реєстрації, а особа, існування за якою такого права не визнається, має право звернутися за захистом свого невизнаного права. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на безумовне визнання відповідачем позову та відсутність у матеріалах справи суперечностей та протиріч, а також невстановлення судом осіб, права, свободи чи інтереси яких можуть бути порушені визнанням позову, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Частиною першою статті 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідачі до початку розгляду справи по суті визнали позов у повному обсязі, 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову, слід повернути позивачу з державного бюджету. На підставі наведеного,

Outcome: approved