Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

Представник ТОВ «Фінансово-Кредитний Супермаркет» звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 6228794 від 03.02.2022 в розмірі 169652,41 грн та судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.02.2022 між ТОВ «Фінансово-Кредитний Супермаркет» та відповідачем укладено договір № 6228794 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, на підставі якого ТОВ «Фінансово-Кредитний Супермаркет» надало відповідачу грошові кошти в сумі 61900,00 грн, для власних потреб на умовах строковості, платності, у безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитодавця на рахунок позичальника, зазначений у додатку №2, який є невід`ємною частиною договору, а позичальник зобов`язується своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку 28,00% від суми заборгованості та виконувати інші зобов`язання згідно договору. Відповідач порушила умови договору, у зв`язку з чим станом на 01.02.2024 виникла заборгованість в сумі 169652,41 грн, з яких: 61900,00 грн -\~заборгованість за кредитом, 34569,03 грн -\~заборгованість по відсотках, 59424,00 грн - заборгованість по комісії, 10280,78 грн -\~заборгованість по рахунку інфляції, 3478,61 грн -\~заборгованість за 3% річних. Представник позивача просив позов задовольнити та розглядати справу в його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилась, причину неявки суду не повідомила, про дату та час розгляду справи, згідно із ст.128 ЦПК України, повідомлялась своєчасно та належним чином, шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, відзив із зазначенням заперечень проти позову з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються, не надала, заяв про розгляд справи в її відсутності не надходило. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.02.2022 між ТОВ «Фінансово-Кредитний Супермаркет» та [PERSON] відповідачем укладено договір № 6228794 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, на підставі якого ТОВ «Фінансово-Кредитний Супермаркет» надало відповідачу грошові кошти в сумі 61900,00 грн, для власних потреб на умовах строковості, платності, у безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитодавця на рахунок позичальника, зазначений у додатку №2, який є невід`ємною частиною договору, а позичальник зобов`язується своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку 28,00% від суми заборгованості та виконувати інші зобов`язання згідно договору, зокрема, сплатити одноразову комісію за надання кредиту в сумі 1857,00 грн. Кредит надано строком до 02.02.2025. Позивачем виконано умови договору та перераховано відповідачу суму кредиту, з урахуванням стягнутої одноразової комісії за надання кредиту, в розмірі 60043,00 грн, про що свідчить копія платіжної інструкції № 1347 від 03.02.2022. Відповідач в свою чергу свої зобов`язання перед Кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав. Згідно положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст.6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629\~ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами. У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).Також, статтею 204ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того, ст.1077ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст.77\~ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено факт невиконання належним чином зобов`язань по поверненню кредитних коштів відповідачем. Будь-яких доказів на спростування того, що договір був укладений в електронному вигляді, відповідачем не надано. Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «Фінансов-Кредитний Супермаркет» виконало свої обов`язки за договором про надання споживчого кредиту, в той час як відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання та згідно матеріалів справи має заборгованість перед ТОВ «Фінансов-Кредитний Супермаркет» станом на 01.02.2024 в загальному розмірі 96469,03 грн. Водночас, що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості з комісії за вказаним договором, то суд зважає на таке. Відповідно до ч. 2 ст. 8\~Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. На виконання вимог у тому числі п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 вказаного Закону Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Відповідно до п. 5 цих Правил, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом є витрати споживача, уключаючи комісії. Тож наведеними нормами права передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Умовами укладеного сторонами договору - інформацією, яка зазначена у ньому, передбачено щомісячну комісію за обслуговування кредитної лінії в розмірі 4% від суми кредиту. Проте ні в договорі, ні в інших наявних у справі доказах немає переліку додаткових та супутніх банківських послуг, за які встановлена ця щомісячна комісія. І це при тому, що згідно з ч. ч. 1, 2\~ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування»\~до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, так як її споживач має право отримувати безоплатно. Позивач не зазначив та не надав доказів узгодження з відповідачем переліку послуг, за які він має сплачувати комісію, при укладенні договору позики. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.11, абз. 1 ч. 2, ч. ч. 4, 5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» є нікчемними положення умов договору на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування про його обов`язок щомісячно сплачувати позивачеві комісію за обслуговування кредитної заборгованості. Зазначене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної в Постанові від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19. За таких обставин, банком без належних на те правових підстав нарахована комісія за обслуговування кредитної заборгованості, а відтак, позовні вимоги про стягнення заборгованості за комісією є необґрунтованими з наведених вище підстав та задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання, суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В позовних вимогах позивач просив стягнути за період з 03.02.2022 по 31.01.2024 інфляційні втрати у розмірі 10280,78 грн та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 3478,61 грн. Частиною другою статті 625\~ЦК України передбачено обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, пунктом 18 Прикінцевих та\~перехідних положень\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Тобто з 24.02.2022 відповідач звільнений від відповідальності, визначеної статтею 625\~ЦК України згідно вищенаведеної норми права, проте нарахування інфляційних втрат та 3% річних позивач проводить після введення в Україні воєнного стану, який триває на момент ухвалення цього рішення. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам. Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1721,80 грн (96469,03 грн х 3028,00 грн / 169652,41 грн). На підставі викладеного,

Outcome: partial