Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

У серпні 2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Федоренко Владислави Володимирівни про визнання недійсними договору дарування та скасування запису про державну реєстрацію права власності. В обґрунтування своїх вимог, позивач вказує, що відповідачем було укладений фіктивний правочин, з метою невиконання зобов`язань перед позивачем. З врахуванням зазначеного, було порушено права позивача, а тому остання звернулась до суду та просить: - визнати недійсним договір дарування, серія та номер: 770, виданий 05.04.2024, квартири [ADDRESS] загальною площею (кв.м): 62, житлова площа (кв.м): 18.9, яка розташована за адресою : [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округа, м. Київ Федоренко Владиславою Володимирівною; - скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно -квартиру [ADDRESS] загальною площею (кв.м): 62, житлова площа (кв.м): 18.9, яка розташована за адресою : [ADDRESS] , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 72446671 від 05.04.2024, приватний нотаріус Федоренко Владислава Володимирівна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ. 09.08.2024 ухвалою суду було забезпечено позов. 13.08.2024 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та визначено розглядати за правилами загального позовного провадження. 23.09.2024 ухвалою суду було витребувано документи. 16.12.2024 ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів. 16.12.2024 ухвалою суду було закрито підготовче провадження та перейдено до розгляду справи по суті. Представник позивача в судове засідання подала заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами. В судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення про судове засідання на сайті Печерського районного суду м. Києва. Окрім цього, до суду від відповідача не було подано жодних документів на спростування доводів позивача. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення про судове засідання на сайті Печерського районного суду м. Києва. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Так, судовим розглядом встановлено, що ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12.02.2024 року відкрите провадження по справі № 235/1105/24 за позовною заявою [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] до [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , про стягнення на користь позивача ринкової вартості квартири [ADDRESS] у розмірі 4 888 001,00 (чотири мільйони вісімсот вісімдесят вісім тисяч одна грн.) 00 коп., яка витребувана за рішенням суду. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області по справі № 235/1105/24 від 16.05.2024 року (яке набуло законної сили) з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , стягнуто на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] грошові кошти у розмірі 4 888 001,00 (чотири мільйони вісімсот вісімдесят вісім тисяч одна грн.) 00 коп. Так, з рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16.05.2024 у справі № 235/1105/24 вбачається, що 09 січня 2020 року між відповідачем та позивачем було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 57,0 кв.м, житловою площею 34,4 кв.м. Продаж вказаної квартири вчинено за 1526000 грн, які були сплачені покупцем продавцю до підписання договору. Вказаний договір було посвідчено 09 січня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко А.О., зареєстровано в реєстрі за № 4. Квартира належала продавцю - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоренко В.В. 19.10.2019 за реєстровим № 4496. Право власності продавця на квартиру було зареєстровано 19.10.2019 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за номером запису про право власності 33745672. Постановою Київського апеляційного суду від 9 листопада 2022 року, ухваленою у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію, за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Печерського районного суду міста Києва від 2 лютого 2022 року, апеляційну скаргу задоволено частково, рішення Печерського районного суду міста Києва від 2 лютого 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову: витребувано від [PERSON] у власність [PERSON] квартиру квартиру [ADDRESS] . Таким чином, зазначеним рішенням суду було встановлено, що покупець [PERSON] не знала і не могла знати про те, що спірна квартира вибула з володіння її первісного власника [PERSON] та його спадкоємця [PERSON] поза їх волею, тобто вона є добросовісним її набувачем. Зазначене рішення суду направлено до виконання до ВДВС, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № [NUMBER] від 30.07.2024 року. Так, на час відкриття провадження по справі № 235/1105/24 відповідачу [PERSON] , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54874790 від 30.10.2020, яке прийнято приватним нотаріусом Боднар Наталією Володимирівною, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, належала на праві власності квартира [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, інформаційна довідка 363504173 від 27.01.2024. Позивач вказує, що [PERSON] , після відкриття провадження по справі № 235/1105/24, з метою утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, здійснив відчуження (шляхом укладення 05.04.2024 року договору дарування 770) належного йому на праві власності нерухомого майна - квартири [ADDRESS] загальною площею (кв.м): 62, житлова площа (кв.м): 18.9, яка розташована за адресою : [ADDRESS] . Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 72446671 від 05.04.2024, яке прийнято приватним нотаріусом Федоренко Владислава Володимирівна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, на підставі договору дарування серія та номер: 770, виданого 05.04.2024, зареєстровано право власності за квартирою [ADDRESS] за [PERSON] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, інформаційна довідка 388864653 від 30.07.2024. Відтак, позивач звернулась до суду про визнання недійсним договору дарування 770 від 05.04.2024 року, оскільки він має ознаки фіктивного правочину. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, та згідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним. За пунктом 6 статті 3 ЦК України, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами першою-третьою, шостою статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили". У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 (провадження № 61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 виснувано, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. З врахуванням встановлених судом обставин справи, вбачається, що позивач, даруючи квартиру 05.04.2024, знав про наявність постанови Київського апеляційного суду від 09.11.2022 про витребування квартири [ADDRESS] , загальною площею 57,0 кв.м, житловою площею 34,4 кв.м. у покупця, яким була [PERSON] . Відтак, на думку суду, відповідач розумів юридичні наслідки, які могли настати для нього, що підтверджується поданням позивачем позовної заяви до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області позовної заяви до [PERSON] , про стягнення на користь позивача ринкової вартості квартири [ADDRESS] у розмірі 4 888 001,00 грн. Таким чином, суд вважає, що зазначений договір дарування від 05.04.2024 року був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно, належне [PERSON] , тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу обох сторін правочину приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності [PERSON] , під час існування майнового спору за його участю як боржника, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду. Відтак, суд прийшов до висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, а іншого не убло спростовано. Таким чином, вимоги щодо визнання недійсним договору дарування, серія та номер: 770, виданого 05.04.2024, квартири [ADDRESS] загальною площею (кв.м): 62, житлова площа (кв.м): 18.9, яка розташована за адресою : [ADDRESS] посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округа, м. Київ Федоренко В.В., підлягають задоволенню. Щодо вимоги про скасування запису про державну реєстрацію, то суд прийшов до висновку, що чинна редакція ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачає такий спосіб захисту порушеного права як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а відтак, застосування позивачем такого способу судового захисту, не може призвести до захисту або відновлення порушеного права позивача, є неефективним. Так, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав Наведене узгоджуєтьсяв висновками,викладеними упостановах ВерховногоСудувід 03.08.2022 у справі № 645/3067/19, від 17.08.2022 № 450/441/19, від 22.08.2022 у справі № 597/977/21. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Враховуючи викладене, в частині вимог про скасування запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, суд відмовляє. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 82 ЦПК України визначено, що докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.1 ст. 80 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до п. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску» проти Румунії» встановлено, що «існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з зазначених вище підстав. Судовий збір підлягає стягненню в рівних частках з відповідачів на користь позивача у розмірі 1816,80, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial