Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги № 4583, укладений 20 червня 2017 року між Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський акціонерний банк" (далі - ПАТ "ВіЕйБі Банк" або Банк), від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіна М.А., і [PERSON] . В обґрунтування позову зазначала, що укладений 20 червня 2017 року між ПАТ "ВіЕйБі Банк" і [PERSON] договір про відступлення прав вимоги № 4583 вчинений всупереч вимогам законодавства, оскільки має ознаки договору факторингу, із укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не можу надавати фінансові послуги, оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. Крім того, враховуючи, що за кредитним договором № 320 від 03 квітня 2008 року кредит було надано в іноземній валюті, відповідач [PERSON] не надав жодного доказу на підтвердження його права отримання платежів за вказаним кредитним договором в іноземній валюті, зокрема, як визначено вимогами законодавства, генеральну ліцензію на здійснення ним валютних операцій. Також посилалася на судове рішення Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року у цивільній справі № 361/1489/16-ц, яким скасовано рішення суду першої інстанції від 09 грудня 2016 року у справі за позовом ПАТ "ВіЕйБі Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладників фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної М.А. до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та відмовлено ПАТ "ВіЕйБі Банк" у задоволенні позову. Цим судовим рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що ПАТ "ВіЕйБі Банк" втратило право вимоги за кредитним договором № 320 від 03 квітня 2008 року та договором іпотеки, укладеним у забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між Банком та [PERSON] і [PERSON] , як до основного зобов`язання, так і до додаткової вимоги, тому позивач вважає, що відповідач [PERSON] за договором про відступлення прав вимоги № 4583 від 20 червня 2017 року не набув будь-яких прав вимоги, оскільки таке право у Банку станом на день укладення цього договору фактично було відсутнє. Вказувала на те, що оспорюваний нею правочин порушує її права, оскільки [PERSON] , за відсутності права вимоги, що встановлено зазначеним вище судовим рішенням суду апеляційної інстанції, здійснив реєстрацію права власності на іпотечне майно, що змусило її звертатися до суду за захистом порушених прав та рішенням суду від 27 липня 2022 року у цивільній справі № 361/9404/20 її позовні вимоги задоволено, скасовано запис про проведену державну реєстрацію права власності на іпотечне майно - нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за відповідачем [PERSON] . Позивач вважає, що у даному випадку зміст порушеного права - це незаконна реєстрація права власності на нерухоме майно за [PERSON] на підставі договору, що має ознаки недійсності і відповідно позбавлення її законного права володіти і розпоряджатися нежитловим приміщенням, тому предметом позову є саме захист порушеного права, а не інтересу. Також позивач [PERSON] подала до суду додаткові пояснення, у яких зазначала, що їй в ході цієї справи стало відомо про істотний доказ, який дає підстави вважати, що договір про відступлення прав вимоги № 4583, укладений 20 червня 2017 року між ПАТ "ВіЕйБі Банк" і [PERSON] , є недійсним з підстав його невідповідності вимогам законодавства, а саме квитанції № 158783 від 15 червня 2017 року на підтвердження сплати грошових коштів за придбаний [PERSON] актив - право вимоги за кредитним договором № 320 від 03 квітня 2008 року. Вказувала на те, що реквізити, на які [PERSON] сплачена сума коштів у розмірі 416000 грн. та вказані у цій квитанції реквізити не відповідають реквізитам зазначеним у протоколі електронних торгів № UA-EA-2017-04-18-000066-b. Даний факт є істотною обставиною щодо вирішення справи по суті, а саме недотримання умов договору про відступлення прав вимоги № 4583 від 20 червня 2017 рокуу частині оплати за придбаний актив, як єдиної підстави дійсності цього правочину. Тобто, сторони договору на момент вчинення правочину не виконали дій, які спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені даним договором, тобто [PERSON] не перерахував кошти за придбаний актив на вказані реквізити, а Банк відповідно не підтвердив факт отримання сплачених коштів за проданий актив на вказані у протоколі електронних торгів реквізити. Вказувала на те, що у договорі про відступлення прав вимоги № 4583 від 20 червня 2017 року, що погоджено сторонами у цьому договорі, [PERSON] набуває всі права нового кредитора з моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, тобто з дати, коли Банк отримав всю суму коштів за проданий актив, на вказані у протоколі електронних торгів, реквізити. Банк не підтверджує факт отримання коштів на вказані у протоколі електронних торгів реквізити і відповідно вона (позивач) позбавлена можливості встановити з якого моменту вказаний договір набрав чинності та [PERSON] отримав права нового кредитора, тому вважає, що оспорюваний правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним у розумінні ч. 5 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Мозговий О.О. у суді позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеному вище, просили суд задовольнити позов повністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, його представники адвокати Попова М.В. і Дейко Є.А. у суді заперечували проти задоволення позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позов та письмових поясненнях, у яких, посилаючись на те, що доводи позивача про те, що 20 червня 2017 року між [PERSON] і Банком укладено договір факторингу не ґрунтуються на вимогах законодавства, будь-які ознаки договору факторингу у ньому відсутні, за цим договором відсутня плата первісного кредитора за надані йому послуги, а також обов`язок [PERSON] повернути сплачені кошти, тому між сторонами виникли правовідносини за договором купівлі-продажу права вимоги, до яких застосовується положення про відступлення прав вимоги. Сторони зазначеного вище договору, укладаючи його, визначили його правову природу та встановили наміри і цілі, про що вказано ними у розділі 1 цього договору, тому доводи позивача [PERSON] , що сторонами договору здійснена операція з фінансовими активами, яка підпадає під ознаки договору факторингу, є безпідставними. Просили суд у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача ПАТ "ВіЕйБі Банк" адвокат Сидоренко Ю.А. у суді проти задоволення позовних вимог заперечувала, подала до суду відзив на позов, у якому вона, посилаючись на те, що позивачем не надано жодних доказів, що свідчать про недійсність оспорюваного правочину, вказувала на те, що спірний договір є договором купівлі-продажу прав вимоги (оплатним договором відступлення прав вимоги), а не договором факторингу, оскільки жодна зі сторін цього договору не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а тому він не є договором факторингу у розумінні вимог законодавства. Просила суд у задоволенні позову відмовити. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. 03 квітня 2008 року між ВАТ "ВіЕйБі Банк" (правонаступником якого є ПАТ "ВіЕйБі Банк") і [PERSON] укладено кредитний договір № 320, за умовами якого Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 50000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % річних та встановленої щомісячної плати за обслуговування кредиту у розмірі 176 грн. 75 коп., що становить 0,07 % річних від суми кредиту, із кінцевим терміном повернення до 03 квітня 2018 року. Погашення заборгованості здійснюється за графіком погашення кредиту та процентів. Одночасно, того ж дня 03 квітня 2008 року, для забезпечення виконання, зобов`язання за вказаним кредитним договором № 320 від 03 квітня 2008 року між ВАТ "ВіЕйБі Банк" та [PERSON] і [PERSON] був укладений договір іпотеки, предметом якого є нежиле приміщення, загальною площею 51,4 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 11 листопада 2010 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області, що набрало законної сили, було задоволено позов ПАТ "ВіЕйБі Банк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ "ВіЕйБі Банк" за вказаним кредитним договором № 320 від 03 квітня 2008 року заборгованість у розмірі 431117 грн. 21 коп., з яких: 6018 доларів США 39 центів - прострочена заборгованість, 40037 доларів США - строкова заборгованість, 5782 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також 16942 грн. 57 коп. - штраф за пропуск платежів. 20 листопада 2014 року постановою № 733 Правління Національного Банку України "Про віднесення ПАТ "ВіЕйБі Банк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення за № 123 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "ВіЕйБі Банк", згідно із яким з 21 листопада 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію, призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "ВіЕйБі Банк". 19 березня 2015 року постановою № 188 Правління Національного Банку України прийнято рішення "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 березня 2015 року № 63 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку", яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк", призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідації Банку провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Славкіну М.А. строком на один рік з 20 березня 2015 року по 19 березня 2016 року включно. У подальшому неодноразово, на підставі п. 2 ч. 5 ст. 12, ч. 1 ст. 35, ч. 5 ст. 44, ч. 3 ст. 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", виконавча дирекція Фонду гарантування приймала рішення про продовження строків ліквідації та повноважень ліквідатора ПАТ "ВіЕйБі Банк" (рішення від 22 лютого 2016 року № 213, від 15 лютого 2018 року № 474, від 18 березня 2020 року № 618, від 02 квітня 2020 року № 713, від 23 квітня 2020 року № 850 та від 07 травня 2020 року № 906). 03 вересня 2020 року рішенням № 1627 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб "Про деякі питання здійснення ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" визначені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" повноваження під час здійснення ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" до моменту внесення запису про державну реєстрацію припинення ПАТ "ВіЕйБі Банк" до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вирішено здійснювати Фондом безпосередньо. Дана інформація опублікована на сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - www.fg.gov.ua, є загальновідомою та в силу ч. 3 ст. 82 ЦПК України такою, що не потребує доказування. Із матеріалів справи вбачається, що у березні 2016 року ПАТ "ВіЕйБі Банк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , у якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 320 від 03 квітня 2008 року в розмірі 1105462 грн. 16 коп., що становить нестягнену суму заборгованості за кредитним договором № 320 від 03 квітня 2008 року, з яких: заборгованість за відсотками - 38090,15 доларів США (по курсу НБУ 27,218630 на 25 лютого 2016 року), у гривневому еквіваленті складає 1036761,70 грн.; заборгованість за комісіями за обслуговування кредиту - 15380,81 грн.; штраф/пеня за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка) (відповідно до умов п. 4.5 договору за період із 25 лютого 2015 року по 25 лютого 2016 року) - 53319,65 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки: нежиле приміщення, загальною площею 51,4 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (цивільна справа № 361/1489/16-ц). 09 грудня 2016 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області, ухваленим у справі № 361/1489/16-ц зазначений позов ПАТ "ВіЕйБі Банк" було задоволено. 28 квітня 2017 року Товарною біржою "Іннекс" проведено електронні торги з реалізації активів ПАТ "ВіЕйБі Банк", зокрема, право вимоги за кредитним договором № 320 від 03 квітня 2008 року, укладеним між ПАТ "ВіЕйБі Банк" і фізичною особою. 01 червня 2017 року оформлено Протокол електронних торгів № UA-EA-2017-04-18000066-b, у якому зазначено переможця торгів [PERSON] , ціна продажу зазначеного активу - 416000 грн. та зазначені реквізити для сплати коштів за придбаний актив: Отримувач: ПАТ "ВіЕйБі Банк" (ліквідація) код за ЄДРПОУ 19017842, Банк отримувача: Національний банк України, код банку отримувача: 300001, н/р № [NUMBER] . На виконання п. 4 даного договору про відступлення прав вимоги № 4583 від 20 червня 2017 року заявник [PERSON] сплатив ПАТ "ВіЕйБі Банк" грошові кошти в розмірі 416000 грн., що підтверджується квитанцією № 158783. 20 червня 2017 року на підставі результатів відкритих торгів (аукціону), проведених 28 квітня 2017 року Товарною біржею "Іннекс", оформлених Протоком електронних торгів №UA-EA-2017-04-18000066-b від 01 червня 2017 року, з реалізації активів ПАТ "ВіЕйБі Банк", зокрема, права вимоги за кредитним договором № 320 від 03 квітня 2008 року, між ПАТ "ВіЕйБі Банк" і [PERSON] (Новий кредитор) укладений договір про відступлення прав вимоги № 4583 за вказаним вище кредитним договором № 320. За умовами цього договору сторони погодили, що Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває право вимоги Банку до позичальника, іпотекодавця, поручителя, зазначених у Додатку № 1 до цього договору. Новий кредитор сплачує Банку за права вимоги грошові кошти в сумі та у порядку, визначених цим договором (п. 1). У п. 2 зазначеного договору про відступлення прав вимоги № 4583 вказано, що Новий кредитор не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основним договором, включаючи право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основним договором, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій у розмірах, вказаних в додатку № 1 до цього договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, сплати відповідної заборгованості від поручителів. Права кредитора за основним договором переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги. За змістом п. 4 договору про відступлення прав вимоги № 4583 сторони домовилися, що за відступлення прав вимоги за основним договором, відповідно до цього договору Новий кредитор сплачує Банку грошові кошти в сумі 416000 грн. без ПДВ (далі - Ціна відступлення) відповідно до наступного: грошові кошти у сумі, визначеній у п. 4 цього договору в розмірі 416000 грн. без ПДВ, повинні бути сплачені Новим кредитором Банку в строк до 29 червня 2017 року на підставі протоколу електронних торгів № UA-EA-2017-04-18000066-b з реалізації активів ПАТ "ВіЕйБі Банк" шляхом відступлення прав вимоги за кредитним договором, проведених Товарною біржею "Іннекс" від 28 квітня 2017 року, переможцем яких став Новий кредитор. Відповідно до умов п. 5 вказаного вище договору № 4583 наявні у Банку документи, що підтверджують права вимоги до Нового кредитора, передаються Банком Новому кредитору за відповідним актом протягом 5 робочих днів з дня здійснення повного розрахунку за цим договором. На підставі акта прийому-передачі за договором про відступлення прав вимоги № 4583 від 20 червня 2017 року Новий кредитор отримав, а ПАТ "ВіЕйБі Банк" передало йому документи кредитної справи за кредитним договором № 320 від 03 квітня 2008 року. Із Додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги № 4583 "Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами" вбачається, що за цим договором Банк відступає, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку за кредитним договором № 320 від 03 квітня 2008 року, укладеним між ВАТ "ВіЕйБі Банк" (найменування якого змінено на ПАТ "ВіЕйБі Банк") і [PERSON] , із усіма додатковими угодами та додатками до нього, що є його невід`ємними частинами, включаючи права вимоги до правонаступників позичальника, спадкоємців позичальника або інших осіб, до яких перейшли обов`язки позичальника за кредитним договором (п. 1.1). У п. 2.1 вказаного додатку № 1 зазначено, що загальна сума права вимоги за кредитним договором № 320 від 03 квітня 2008 року заборгованість за основним боргом, процентами, пенями, штрафами) станом на 20 червня 2017 року складає в гривневому еквіваленті 2639997 грн. 87 коп. та складається: із заборгованості за тілом кредиту та відсотками всього 98524,57 доларів США, що в перерахунку на національну грошову одиницю України (курс НБУ станом на 19 липня 2019 року 26,021900 грн. за один долар США) складає 2563796 грн. 51 коп., з них: 46055,39 доларів США - заборгованість за основним боргом, 52469,18 доларів США - заборгованість за процентами, 15683,82 грн. - заборгованість за комісією, 60517,54 грн. - штраф за несвоєчасно сплачене тіло, відсотки, комісії. Також того ж дня, 20 червня 2017 року рішенням Апеляційного суду Київської області задоволено апеляційну скаргу [PERSON] у цивільній справі № 361/1489/16-ц за позовом ПАТ "ВіЕйБі Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладників фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної М.А. до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яку було подану на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2016 року у зазначеній справі. Цим судовим рішенням встановлено, що [PERSON] перестала виконувати щомісячні зобов`язання з погашення кредиту з 03 квітня 2009 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та з вимогами про дострокове повернення кредиту Банк звернувся 21 квітня 2010 року, включивши до позовних вимог як всю заборговану суму, так і майбутні платежі, посилаючись на ст. 266 ЦК України, яка передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Суд зазначив, що позивач скористався своїм правом про стягнення всієї заборгованості за вказаним кредитним договором, звернувшись до суду 21 квітня 2010 року і з набранням законної сили рішенням міськрайонного суду від 11 листопада 2010 року, позивач своєчасно не скористався своїм правом звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі п. 8.3 іпотечного договору, висновок суду про початок перебігу позовної давності з 03 квітня 2018 року з визначеної судом дати закінчення дії кредитного договору та відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог Банку про стягнення заборгованих на час звернення до суду платежів ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Оскільки позивач позов до суду подав лише 18 березня 2016 року, тобто із пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності, апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції та у задоволенні вказаного позову ПАТ "ВіЕйБі Банк" відмовив. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач [PERSON] , посилаючись на те, що між відповідачами у справі Банком і [PERSON] укладено договір факторингу, а фізична особа відповідно до вимог чинного законодавства не наділена правом укладати такі договори; за цим договором Банком передано [PERSON] вимогу, яка на моменту укладення спірного договору, у Банку не існувала; відповідачами не доведено належними і допустимими доказами, що сума грошових коштів у розмірі 416000 грн. сплачена на реквізити зазначені у протоколі електронних торгів, оскільки вони були сплачені на інші реквізити, що не відповідає умовам п. 2 та п. 4 (п. 4.1) спірного договору; [PERSON] не надав жодного доказу на підтвердження його права отримання платежів за вказаним кредитним договором в іноземній валюті, зокрема, генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій, звернулася до суду з цим позовом. Щодо доводів позивача [PERSON] про те, що укладений 20 червня 2017 року між Банком і [PERSON] договір відступлення прав вимоги № 4583 є договором факторингу і таке відступлення Банком права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор банк або інша фінансова установа, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 зроблено порівняльний аналіз договору відступлення права вимоги і договору факторингу та викладено правовий висновок наступного змісту. Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" умови. Тож договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Суд вважає, що оспорюваний позивачем договір відступлення прав вимоги № 4583 від 20 червня 2017 року, укладений між відповідачами, не містить умов, які передбачали б передання грошових коштів новим кредитором у розпорядження кредитору за плату, тобто його умови не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за цим правочином не є відносинами у сфері факторингу. Аналізуючи умови спірного правочин, слід дійти висновку, що він є купівлею-продажем прав вимоги і за правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється ст. ст. 512-519 ЦК України, і суб`єктний склад на укладення яких не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства, тому наявності у відповідача [PERSON] як нового кредитора ліцензії, необхідної для здійснення фінансових послуг факторингу, не вимагається. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 зробила загальний висновок, який надалі застосувала у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512, ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме - кредитор-банк або інша фінансова установа. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 виклала правовий висновок та зазначила, що з огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові у справі № 906/1174/18, слід відступити від означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації. Виходячи із зазначеного висновку Великої Палати Верховного Суду, слід дійти висновку, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами на користь фізичних осіб можливе лише за однієї умови, а саме, якщо первісний кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників. Договір укладений у процесі ліквідації банку є договором відступлення прав вимоги та не є договором факторингу. Як встановлено судом вище, на момент укладення між відповідачами у даній справі спірного договору відступлення прав вимоги № 4583 від 20 червня 2017 року, ПАТ "ВіЕйБі Банк" перебувало у процедурі ліквідації, а тому реалізація його активів здійснювалася на електронних торгах шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами і договорами забезпечення виконання зобов`язання відповідно до норм Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23 лютого 2012 року № 4452-IV. Враховуючи наведене, суд вважає, що доводи позивача [PERSON] у цій частині не ґрунтуються на вимогах законодавства, оскільки ПАТ "ВіЕйБі Банк" як первісний кредитор, здійснюючи відчуження права вимоги за кредитним договором № 320 від 03 квітня 2008 року на користь [PERSON] , був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, тому мав право відступлення права вимоги за кредитним договором не лише на користь фінансової установи, а й будь-якій особі, зокрема, фізичній особі, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18. Щодо доводів позивача [PERSON] , що за договором відступлення прав вимоги № 4583 від 20 червня 2017 року ПАТ "ВіЕйБі Банк" передало [PERSON] вимогу, яка на моменту укладення відповідачами цього спірного договору у Банку не існувала, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено судом вище, 11 листопада 2010 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області, яке набрало законної сили, задоволено позов Банку до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 320 від 03 квітня 2008 року, стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ "ВіЕйБі Банк" за вказаним кредитним договором № 320 заборгованість в розмірі 431117 грн. 21 коп., з яких: 6018 доларів США 39 центів - прострочена заборгованість, 40037 доларів США - строкова заборгованість, 5782 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також 16942 грн. 57 коп. - штраф за пропуск платежів. Із рішення Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року у цивільній справі № 361/1489/16-ц за позовом ПАТ "ВіЕйБі Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладників фізичних осіб на здійснення ліквідації банку Славкіної М.А. до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, встановлено, що [PERSON] перестала виконувати щомісячні зобов`язання з погашення кредиту з 03 квітня 2009 року, у той час як із вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та з вимогами про дострокове повернення кредиту Банк звернувся 21 квітня 2010 року, включивши до позовних вимог як всю заборговану суму, так і майбутні платежі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц роз`яснила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Виходячи з наведеного, слід дійти висновку, що ПАТ "ВіЕйБі Банк", звернувшись до суду у 2010 році з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 320 від 03 квітня 2008 року змінив порядок, умови і строк дії цього кредитного договору та право Банку нараховувати передбачені договором проценти за цим кредитним договором припинилося. Разом з тим, зі змісту оспорюваного договору відступлення прав вимоги № 4583 від 20 червня 2017 року, зокрема, п. 2.1 додатку № 1 вбачається, що загальна сума права вимоги за кредитним договором № 320 від 03 квітня 2008 року заборгованість за основним боргом, процентами, пенями, штрафами) станом на 20 червня 2017 року складає в гривневому еквіваленті 2639997 грн. 87 коп. та складається: із заборгованості за тілом кредиту та відсотками всього 98524,57 доларів США, що в перерахунку на національну грошову одиницю України (курс НБУ станом на 19 липня 2019 року 26,021900 грн. за один долар США) становить 2563796 грн. 51 коп., з них 46055,39 доларів США - заборгованість за основним боргом, 52469,18 доларів США - заборгованість за процентами, 15683,82 грн. - заборгованість за комісією, 60517,54 грн. - штраф за несвоєчасно сплачене тіло, відсотки, комісії. Таким чином, із рішення від 11 листопада 2010 року Броварського міськрайонного суду Київської області та договору відступлення прав вимоги № 4583 від 20 червня 2017 року вбачається, що після набрання законної сили зазначеним судовим рішенням, Банк здійснював нарахування і в подальшому штрафних санкцій за невиконання умов кредитного договору, зокрема, нараховував [PERSON] проценти, штрафи та, включаючи ці штрафні санкції, здійснив відступлення цих вимог [PERSON] . Однак, враховуючи, що Банк самостійно, на власний розсуд, скориставшись своїм правом, достроково припинив на майбутнє дію кредитного договору № 320 від 03 квітня 2008 року, звернувшись 21 квітня 2010 року до суду з позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором змінив строк кредитування за цим договором, тому за відсутності належної правової підстави (яка через власні дії Банку є такою, що припинена), у Банку були відсутні й підстави для нарахування будь-яких штрафних санкцій після дострокового припинення кредитного зобов`язання. Виходячи з наведеного, суд вважає, що у ПАТ "ВіЕйБі" станом на момент укладення договору про відступлення прав вимоги № 4583 від 20 червня 2017 року не існувало вимоги до [PERSON] у тому обсязі, який ПАТ "ВіЕйБі" відступило на користь [PERSON] , обсяг прав вимоги, що були відступлені Банком на користь [PERSON] , не відповідав вимогам щодо наявності та дійсності обсягу прав, що можуть передаватися первісним кредитором новому кредитору. Доводи сторони відповідача, що перевірка розміру заборгованості не є предметом даної справи, є помилковим, оскільки розмір суми заборгованості при відступленні права вимоги є істотною умовою договору. Фактично відбулося відступлення неіснуючого обсягу права вимоги, зокрема, у частині відступлених штрафних санкцій, після набрання законної сили рішення суду від 11 листопада 2010 року, та свідчить про відсутність предмету договору, його невідповідність вимогам закону, оскільки відбулося відступлення неіснуючого права вимоги. Щодо доводів позивача [PERSON] , що відповідачами не доведено належними та допустимими доказами того, що сума грошових коштів у розмірі 416000 грн. за договором відступлення прав вимоги № 4583 від 20 червня 2017 року, сплачена на реквізити зазначені у протоколі електронних торгів, оскільки вони були сплачені на інші реквізити, що не відповідає умовам п. 2 та п. 4 (п. 4.1) спірного договору, суд дійшов наступних висновків. На підтвердження повної сплати відповідачем [PERSON] грошових коштів за договором про відступлення прав вимоги № 4583 від 20 червня 2017 року стороною відповідача подано до суду квитанцію № 158783 від 15 червня 2017 року із призначенням платежу надходження коштів від продажу активу зг. протоколу ел. торгів № UA-EA-2017-04-18-000066-b від 28 квітня 2017 року, прибутковий касовий ордер № 158783 від 15 червня 2017 року, виписка по особовим рахункам за 15 червня 2017 року, що є належними і допустимими доказами сплати грошових коштів за вказаним договором на підтвердження набуття права вимоги [PERSON] за кредитним договором № 320 від 03 квітня 2008 року. Інші доводи позивача [PERSON] у цій частині не спростовують наведених висновків суду. Щодо доводів позивача [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] не надав жодного доказу на підтвердження його права отримання платежів за вказаним кредитним договором в іноземній валюті, зокрема, генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій, суд дійшов наступних висновків. У п. 1.1 кредитного договору № 320, укладеного 03 квітня 2008 року між Банком і [PERSON] , зазначено, що Банк надає [PERSON] (далі - Позичальник) грошові кошти (далі - кредит) у сумі 50000 доларів США, що складає еквівалент 252500 грн. за курсом НБУ на момент укладення цього договору в порядку і на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п. 2.1.2 вказаного кредитного договору кредит надається однією сумою в безготівковій формі шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] у доларах США. У п. 2.9 кредитного договору № 320 сторони встановили застереження стосовно валюти платежів, зокрема, усі платежі для повернення кредиту та процентів за його користування повинні здійснюватися Позичальником у валюті кредиту в строки та на умовах, встановлених цим договором. Сторони встановлюють, що Банк не зобов`язаний приймати виконання боргових зобов`язань в валюті іншій ніж валюта кредиту. Відмова Банку від виконання в іншій валюті не може розглядатися сторонами як сприяння збільшенню зобов`язань в результаті прострочення Позичальником боргових зобов`язань. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). У ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто за наведеним загальним правилом до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредиторові у зобов`язанні, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, у разі відступлення права вимоги новий кредитор замінює собою особу у всіх правах, що існували на момент здійснення відступлення і не припинилися внаслідок такої заміни кредитора у зобов`язанні. Зміст зобов`язання як правовідношення визначається сукупністю певних прав та обов`язків, відповідно, у разі описаного відступлення права вимоги до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредитору. А отже, у спірних правовідносинах обсяг прав визначається обсягом прав, пов`язаних із обов`язком з повернення суми кредиту і виконанням усіх похідних від цього зобов`язань. Аналізуючи наведені вище пункти кредитного договору № 320 від 03 квітня 2008 року та застосовуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що між сторонами кредитного договору Банком і [PERSON] погоджено умови (пункти) цього договору, які визначені на розсуд сторін та які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, зокрема, між сторонами погоджено валюту кредиту - долар США, як його отримання у цій валюті, так і сплату платежів за цим кредитом договором у цій валюті, і до [PERSON] як нового кредитора за договором відступлення прав вимоги № 4583 від 20 червня 2017 року перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, зокрема, і в частині валюти цього кредиту - здійснення платежів за цим кредитним договором, за умовами погоджених між Банком і [PERSON] у кредитному договорі. Суд вважає, що оскільки отримання кредитних коштів відбулося в іноземні валюті, то позичальник [PERSON] зобов`язана, повернути таку ж суму кредитних коштів, тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті. У ст. 524 ЦК України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно із ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України "Про Національний банк України" від 20 травня 1999 року № 679-XIV гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь- яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року № 15-93, який був чинним на момент укладання відповідачами оспорюваного правочину (далі - Декрет КМУ), який з урахуванням ст. ст. 4, 192 ЦК України є єдиним нормативно - правовим актом, який має силу закону і застосовується у регулюванні правовідносин у валютній сфері. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Відповідно до п. 2 ст. 1 вказаного Декрету КМУ під валютними операціями розуміються операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов`язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. Юридичний зміст поняття валютні операції має широкий контекст і включає будь-які операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності (у тому числі, на іноземну валюту). За змістом ч. 1 ст. 3 Декрету КМУ правовий статус валюти України як єдиного законного засобу платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов`язань, якщо інше не передбачено Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Дане положення слід інтерпретувати таким чином, що валютним законодавством можуть бути встановлені особливі правила використання іноземної валюти як засобу платежу на території України. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 5 вказаного Декрету КМУ Національний Банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операції, які підпадають під режим ліцензування згідно із Декретом КМУ. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальних ліцензій на весь період дії режиму валютного регулювання. У підпункті "г" ч. 4 ст. 5 вказаного Декрету КМУ встановлено, що індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Пунктом "в" ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ встановлено, що вимога стосовно необхідності отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Диспозиція норми ст. 5 Декрету КМУ передбачає, що індивідуальної ліцензії потребують валютні операції, визначені частиною четвертою цієї статті, в той час як генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії. Тобто, валютна операція здійснюється на підставі індивідуальної ліцензії або генеральної ліцензії у разі, якщо вона не підпадає під режим індивідуального ліцензування. При цьому індивідуальна ліцензія видається НБУ на разову валютну операцію, в той час як генеральна ліцензія дозволяє здійснювати окремі валютні операції, що не підпадають під режим індивідуального ліцензування, на регулярній основі протягом строку дії ліцензії. Відповідно до ч. 6 ст. 5 Декрету КМУ порядок видачі ліцензій на здійснення валютних операцій визначається НБУ. Однак таких нормативно-правових актів НБУ, які б встановили терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, на момент укладення оспарюваного договору не існувало. Вказана обставина, з огляду на відсилочний характер норми ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов`язані із наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам України. Отже, з огляду на відсутність істотних нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування до операцій з надання кредитів в іноземній валюті у відносинах між резидентами України єдиною правовою підставою для здійснення валютних операцій, згідно із ч. 2 ст. 5 Декрету КМУ, є генеральна ліцензія НБУ, отримана в установленому порядку. Аналогічні положення містяться у ст. ст. 47, 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність", які визначають, що наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення банком операцій з валютними цінностями, у тому числі, операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Згідно із п. 1.4 Положення "Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу", затвердженого Постановою НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483 (чинного на момент укладання оспорюваного правочину) під використанням іноземної валюти як засобу платежу розуміється використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких грошових зобов`язань або оплати товарів, що придбаються. Виходячи із наведених вище норм, суд вважає, що є очевидно, що надання кредитів в іноземній валюті, сплата платежів за цими кредитами в іноземній валюті та перехід до нового кредитора прав вимоги за такими кредитними договорами, у яких визначеною валютою кредиту є іноземна валюта, кваліфікується валютною операцією, яка може здійснюватися виключно на підставі відповідної ліцензії НБУ. Таким чином, суд вважає, що проведення позивачем [PERSON] із відповідачем [PERSON] розрахунків за кредитним договором № 320 від 03 квітня 2008 року, право вимоги за яким перейшло до [PERSON] , у тому числі, оплата процентів, комісій, штрафних санкцій в іноземній валюті, тобто фактично перехід права власності на валютні цінності, потребує відповідної ліцензії НБУ. У матеріалах справи відсутні та при розгляді цієї справи [PERSON] суду не надано доказів, які б підтверджували отримання ним відповідної ліцензій для здійснення валютних операцій та використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Зміст правочину не може суперечити ЦК України (ч. 1 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Виходячи з наведених вище підстав, суд дійшов висновку, що вчинений 20 червня 2017 року договір відступлення прав вимоги № 4583 між відповідачами ПАТ "ВіЕйБІ Банк" і [PERSON] суперечить актам цивільного законодавства, зокрема, відсутність у [PERSON] відповідної ліцензії на здійснення валютних операцій, що передбачено Декретом КМУ, Законом України "Про банки та банківську діяльність", тому суд вважає, що доводи позивача у цій частині ґрунтуються на вимогах законодавства та як наслідок наявні правові підстави для визнання цього оспорюваного правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Щодо обраного позивачем [PERSON] способу захисту порушеного права, суд дійшов наступних висновків. За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ч. 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом або договором матеріально-правові заходи, спрямовані на відновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Одним із таких способів захисту є визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимоги заінтересованої особи, яка у судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який сторони мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає у тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша правова можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17). Таким чином, суд вирішуючи питання про обрання позивачем способу захисту своїх порушених прав виходить з того, що при розгляді справ про стягнення заборгованості за кредитним договором чи звернення стягнення на предмет іпотек, право вимоги за яким у таких справах набуто позивачем на підставі договору відступлення прав вимоги, зазвичай суди виходять з принципу правомірності цього правочину, та посилаються на відсутність рішення суду про визнання договору відступлення прав вимоги недійсним, не з`ясовують доводи відповідача щодо недійсності договорів відступлення прав вимоги. У ч. 2 ст. 527 ЦК України встановлено, що кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Також суд, враховуючи норми ст. 514 ЦК України, дійшов висновку, що оскільки відповідач [PERSON] набув право вимоги за договором банківського кредиту в іноземній валюті (ст. 1054 ЦК України), то така особа, як новий кредитодавець, повинна мати дозвіл (ліцензію) на надання фінансових послуг з кредитування. Відсутність у відповідача [PERSON] ліцензії на право здійснення операцій з валютними цінностями фактично змінює обсяг прав позивача [PERSON] , позбавляючи останню права, а за кредитним договором - обов`язку, здійснювати сплату коштів за кредитним договором у валюті кредитного договору (доларах США), змінивши без згоди споживача валюту платежу. Крім того, враховуючи, що [PERSON] не отримував будь-яких ліцензій Національного банку України, доказів цього суду не надано, то суд вважає, що і не мав права здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема, придбавати право вимоги за кредитним договором та отримувати платежі за цим договором, у якому валютою зобов`язання визначена іноземна валюта. Відповідач ПАТ "ВіЕйБі Банк", відступивши право вимоги до [PERSON] на користь фізичної особи [PERSON] , фактично змінив обсяг прав [PERSON] , позбавивши її права, а за кредитним договором - й обов`язку, здійснювати сплату коштів за кредитним договором у валюті кредиту - доларах США. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що укладений 20 червня 2017 року між відповідачами ПАТ "ВіЕйБі Банк" і [PERSON] договір відступлення прав вимоги № 4583 вчинений з порушенням норм законодавства, що мало місце порушення прав і законних інтересів позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання цього договором недійсним ґрунтується на вимогах законодавства та підлягають задоволенню. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved