Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

23 жовтня 2024 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява ТОВ «ВІН ФІНАНС» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява обґрунтована тим, що 08.05.2019 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено Договір про надання фінансового кредиту № 860783 в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». При укладенні Договору про надання фінансового кредиту № 860783 від 08.05.2019 року на фінансовий номер телефону відповідача був відправлений одноразовий ідентифікатор (зазначений в довідці про ідентифікацію), який був використаний для прийняття та підтвердження умов зазначеного договору. Відповідно до загальних умов договору позики, натискаючи кнопку «Прийняти» (пропозицію Позикодавця), Позичальник підтверджує надання Позикодавцю згоди на (i) використання персональних даних Позичальника для ідентифікації Позичальника, для оцінки кредитоспроможності (платоспроможності) Позичальника та для виконання Договору відповідно до політики конфіденційності; (ii) використання Порталу відповідно до Умов користування Порталом; (iii) встановлення договірних відносин з Позикодавцем, як передбачається Договором, та (iv) укладення Договору. Код підтвердження (одноразовий ідентифікатор) буде надіслано Позикодавцем на номер телефону Позичальника. Шляхом введення коду підтвердження Позичальник підписує та приймає Пропозицію та підтверджує укладення Договору на основі загальних умов позики. Також на сайті ТОВ «Авентус Україна» була зазначена процедура верифікації особистості та підтвердження заявки. Для цього необхідно підписати договір за допомогою одноразового паролю, який надходить Позичальнику в смс-повідомленні. ТОВ «Авентус Україна» була надана довідка про ідентифікацію Позичальника, де зазначаються особисті дані відповідача, його фінансовий номер телефону, а також одноразовий ідентифікатор, який був відправлений на фінансовий номер телефону відповідача із зазначенням дати банківського переказу. ТОВ «Авентус Україна» виконав умови Договору про надання фінансового кредиту № 860783 від 08.05.2019 року та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 7000,00 гривень. 12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» і ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено Договір факторингу № 1. 12 вересня 2019 року на виконання Договору факторингу № 1 від 12.04.2018 року було укладено Додаткову угоду № 25 та підписано Реєстр прав вимог № 25 про те, що на умовах зазначеного договору Клієнт відступив Фактору право вимоги до ряду боржників, в тому числі до [PERSON] , на підставі чого відбулося відступлення права вимоги, в тому числі, за Договором про надання фінансового кредиту № 860783 від 08.05.2019 року, за яким ТОВ «ВІН ФІНАНС» набуло прав кредитора стосовно відповідача. 25.07.2024 року на загальних зборах учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ЄДРПОУ 38750239) протоколом № 1706 було вирішено змінити найменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС» (ЄДРПОУ 38750239). Всупереч умов індивідуальної частини Договору про надання фінансового кредиту № 860783 та вимог закону, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики та сплати пені і комісії, внаслідок чого в нього виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «ВІН ФІНАНС». Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного на дату укладення Договору відступлення права вимоги № 1 від 12.04.2018 року, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складає 25102,00 гривень, а саме: сума основного боргу - 7000,00 грн., сума процентів - 3780,00 грн., сума прострочених процентів - 10962,00 грн., сума штрафів - 3360,00 грн., сума пені - 0,00 грн. Крім того, сума збитків з урахуванням 3% річних - 2261,76 грн., сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань - 10 736,84 грн. Разом заборгованість становить - 38 100,60 грн. Таким чином, представник ТОВ «ВІН ФІНАНС» прохав суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 860783 від 08.05.2019 року в загальному розмірі 38100,60 грн., яка складається із: суми заборгованості - 25102,00 грн., суми інфляційних втрат - 10736,84 грн., суми 3% річних - 2261,76 грн., а також судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу; поновити строк позовної давності для подання позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 860783 від 08.05.2019 року. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 30 жовтня 2024 року по даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.39-40). 25 листопада 2024 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Дончака Д.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено наступне. Позивач стверджує, що кредитний договір № 860783 від 08.05.2019 року є електронним, тобто укладений в електронній формі та відповідно до вимогу Закону України «Про електронну комерцію». При цьому, договір містить фізичний (не електронний) підпис директора ТОВ «Авентус Україна» та печатку, але не містить фізичного підпису позичальника, натомість є запис: КЛІЄНТ (підписано електронним цифровим підписом). Якщо б позичальник [PERSON] підписала договір електронним цифровим підписом (як зазначено в договорі), то і кредитор повинен підписати договір також електронним цифровим підписом. Тобто цей варіант працює тільки, якщо обидві сторони наклали ЕЦП (електронний цифровий підпис). Але ані в договорі, ані в позовній заяві немає навіть згадок про те, що кредитор підписав договір своїм електронним цифровим підписом. Якщо б позичальник [PERSON] підписала договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (як стверджує позивач у тексті позовної заяви), то чому цей факт жодним чином не відображено в тексті кредитного договору. В розділі 7 договору «Реквізити та підписи сторін» зазначено «КЛІЄНТ (підписано електронним цифровим підписом)», проте немає номеру одноразового ідентифікатору. Згідно пункту 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Але таких даних (алфавітно-цифрова послідовність) спірний договір не містить. Якщо кредитодавець підписав договір аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису), то це було б можливо тільки за письмовою згодою сторін, проте матеріали справи не містять такої письмової згоди ані з боку кредитодавця, ані з боку відповідача. Якщо кредитодавець підписав договір реальним, фізичним підписом (не факсимільним), то в такому разі маємо звичайний договір, укладений на папері, але без підпису позичальника. Тому що не може договір бути одночасно і паперовим і електронним. Враховуючи, що на кредитному договорі немає підпису кредитодавця, даний договір не може вважатися укладеним. При цьому, в договорі також немає і підпису позичальника. Докази переказу кредитних коштів від первісного кредитора до позичальника взагалі відсутні. Немає ані платіжного доручення, ані банківської квитанції, ані будь-якого іншого розрахункового документу. Згідно пункту 2.2. Договору № 860783 від 08.05.2019 року, Товариство зобов`язане видати Клієнту позику протягом 3 календарних днів з моменту підписання Договору. Згідно пункту 1.5. Договору, позика надається шляхом перерахування Товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок, наданий Клієнтом. Передумовою надання кредиту шляхом перерахування коштів на банківський рахунок клієнта є його заява із зазначенням банківського карткового рахунку, на який товариство має перерахувати необхідні позичальнику кошти. Але позивачем ТОВ «ВІН ФІНАНС» не надано копії такої заяви, як і не надано доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів. У кредитному договорі також відсутня згадка про номер картки, на яку необхідно перерахувати кредитні кошти. В якості доказів переходу прав вимоги позивач надав Договір Факторингу № 1 від 12.04.2018 року. Відповідно до п. 8.2. Договору факторингу, строк його дії з 12.04.2018 року по 31.12.2018 року, але в будь-якому разі до моменту належного та повного виконання Сторонами взятих на себе зобов`язань за цим Договором. Згідно п. 6.1.5. Договору факторингу, Сторони погоджуються з тим, що не залежно від наявності цього Договору, Клієнт не зобов`язаний відступати Фактору Права вимоги, які не були відступлені Фактору згідно Реєстру прав вимоги, а Фактор не має права вимагати від Клієнта відступлення таких прав Фактору. Таким чином, у Клієнта немає зобов`язань відступати всі свої кредитні договори, а тому дія цього Договору факторингу не розповсюджується на кредитний договір № 860783 від 08.05.2019 року, бо дата його укладення (08.05.2019) - вже після того як закінчився строк дії Договору факторингу (31.12.2018). Доказів пролонгації строку дії Договору факторингу № 1 від 12.04.2018 року позивачем не надано, а реєстр прав вимог № 25 від 12.09.2019 року таким доказом бути не може, бо він суперечить тексту Договору факторингу в частині строку його дії. Факторинг - це оплатний договір, але в додатках до позовної заяви відсутні докази сплати коштів за Договором факторингу. Отже, без доказів сплати коштів, відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 1077 ЦК України, вказаний Договір факторингу не можна сприймати як доказ переходу прав вимоги від первісного кредитора до позивача. Позивач нарахував інфляційні втрати з 30.09.2021 року до 30.09.2024 року. Також позивач нарахував 3% річних за той самий період. В тексті позовної заяви такі нарахування обґрунтовуються застосуванням статті 625 ЦК України. Проте, враховуючи пункт 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, починаючи з 24 лютого 2022 року, позивач не мав права нараховувати ані інфляційні втрати, ані 3 % річних. Таким чином, адвокат Дончак Д.М. прохав відмовити в задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу. При поданні позовної заяви представник позивача ТОВ «ВІН ФІНАНС» Романенко М.Е. прохав розглядати справу без участі представника на підставі наявних доказів та матеріалів. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] - адвокат Дончак Д.М. прохав відмовити в задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу. Суд, розглянувши та вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю. Судом установлено, що 08.05.2019 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір № 860783 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту, пунктом 1.1 якого передбачено, що Товариство зобов`язується надати Клієнту грошові кошти в загальній сумі 7000,00 гривень (далі - позика) на умовах строковості, зворотності, платності, з метою покриття побутових витрат Клієнта, а Клієнт зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою (а.с.19-20). Невід`ємною частиною цього Договору є Правила надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», які розміщені на сайті creditplus.ua/assets/uploads/public/pravila_18.03.2019.pdf. Приймаючи умови цього Договору, Клієнт підтверджує, що він ознайомлений з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Позика видається строком на 30 днів. Договір діє до повного виконання Клієнтом своїх зобов`язань за цим Договором (пункт 1.2 Договору). Позика надається шляхом перерахування Товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок, наданий Клієнтом (пункт 1.5 Договору). Знижена процентна ставка становить 1,26 % від суми позики за кожен день користування позикою (459,90 % річних) у межах строку надання позики, зазначеного в пункті 1.2 цього Договору (пп. 1.3.1 п. 1.3 Договору). Стандартна процента ставка становить 1,80 % від суми позики за кожний день користування позикою (657,00 % річних). Стандартна процентна ставка застосовується згідно з пунктами 1.7, 3.4, 3.6.2 цього Договору (пп. 1.3.2-1.3.3 п. 1.3 Договору). Сторони домовилися, що повернення Позики та сплата процентів за користування Позикою здійснюватимуться згідно Графіка платежів, який є невід`ємною частиною цього Договору (пункт 3.1 Договору). Датою укладання Договору між Товариством і Клієнтом є дата його підписання. Договір є укладеним з моменту відправки грошових коштів Клієнту (пункт 6.2 Договору). У розділі 7 «Реквізити та Підписи Сторін» зазначено, що договір підписано електронним підписом клієнта 08.05.2019 17:51:40. Це ж саме стосується Графіку платежів. З Графіку платежів по договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 08.05.2019 року вбачається, що з клієнтом [PERSON] погоджено, що датою повернення позики та сплати нарахованих відсотків є 07.06.2019, сума позики складає 7000,00 гривень, сума нарахованих відсотків - 2646,00 гривень. Разом до сплати 9646,00 гривень (а.с.20-зворот). З довідки вбачається, що договір № 860783 від 08.05.2019 року зі сторони позичальника було підписано електронним підписом, що створений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який сформовано автоматично на стороні Товариства та направлено позичальнику на номер мобільного телефону, повідомлений останнім Товариству (далі - одноразовий ідентифікатор) відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 № 675-VІІІ. У довідці відображено персональні дані позичальника [PERSON] . Зазначено, що сума кредиту становить 7000,00 гривень, стандартна процентна ставка 1,8 % в день, одноразовий ідентифікатор 167483, фінансовий номер телефону, на який відправлено одноразовий ідентифікатор [NUMBER] , дата переказу кредитних коштів 08.05.2019 (а.с.15). Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного, іншого технічного засобу зв`язку. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Статті 6 та 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (cт. 629 ЦК України). Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Положеннями ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11 цього Закону передбачено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Нормами ч.ч. 3,6,7,8,12 ст. 11 цього Закону встановлено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: 1) надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 2) заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 3) вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. У статті 12 цього Закону закріплено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 цього Закону визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 цього Закону). Судом встановлено, що у відповідності до вимог частини 1 статті 638 ЦК України між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, який оформлено в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатору, і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства. Оскільки спірний договір позики укладено на сайті позикодавця та відповідач [PERSON] підписала його одноразовим ідентифікатором 167483, відправленим 08.05.2019 року о 17:51:40, тому без отримання смс-повідомлення з відповідним ідентифікатором, без здійснення входу на сайт товариства, такий договір не був би укладений. Зазначене відповідає висновкам, що викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року по справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), від 28 квітня 2021 року по справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року по справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21), від 14 червня 2022 року по справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 08 серпня 2022 року по справі № 234/7298/20 (провадження № 61-2902св21). Відповідачем [PERSON] не спростовано, що фінансовий номер телефону [NUMBER] , на який було відправлено одноразовий ідентифікатор 167483, їй не належить. З огляду на викладене, суд вважає доведеним факт підписання [PERSON] договору № 860783 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту від 08.05.2019 року одноразовим ідентифікатором. Згідно пункту 2.2. Договору № 860783 від 08.05.2019 року, Товариство зобов`язане видати Клієнту позику протягом 3 календарних днів з моменту підписання Договору. Пунктом 6.2 Договору встановлено, що Договір є укладеним з моменту відправки грошових коштів Клієнту. Проте позивач не надав доказів перерахування коштів відповідачеві, матеріали справи не містять жодних платіжних документів, які б підтвердили факт перерахування ТОВ «Авентус Україна» грошових коштів в сумі, визначеній в договорі. Також суд звертає увагу, що в договорі та інших наданих суду документах взагалі не відображено номер рахунку, на який повинна була бути проведена виплата коштів відповідачці на виконання позивачем свого грошового зобов`язання. Щодо відступлення ТОВ «Авентус Україна» права вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». У статті 1077 ЦК України визначено поняття договору факторингу. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Матеріальний предмет договору факторингу становлять грошові вимоги клієнта до третьої особи, що випливають з надання товарів, виконання ним робіт чи надання послуг третій особі. При цьому, грошові вимоги можуть бути як такими, за якими вже настав термін платежу, так і майбутніми, термін платежу за якими настане пізніше. Юридичним предметом договору факторингу є дії сторін - надання фінансування під відступлення грошової вимоги. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом норм діючого законодавства, які регулюють право вимоги, представник позивача повинен надати належні та допустимі докази на підтвердження того, що ТОВ «ВІН ФІНАНС» набуло право вимоги по виконанню відповідачем боргових зобов`язань за договором № 860783 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту від 08.05.2019 року. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що він отримав право вимоги за зобов`язаннями [PERSON] на підставі договору факторингу № 1, укладеного 12.04.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» і ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (а.с.21-23). Пунктом 2.1 Договору факторингу передбачено, що Клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим договором Відповідно до п.п. 4.1 п. 4 Договору факторингу, право вимоги переходить від Клієнта до Фактора в день підписання ними відповідного Реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному Додатку. Згідно п. 8.1 Договору факторингу, цей Договір набуває чинності та всі права та обов`язки Сторін за цим Договором набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін, та скріплення печатками (за наявності її у Сторони). У пункті 8.2 Договору факторингу передбачено, що його строк починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.1. цього Договору та закінчується 31.12.2018, але в будь-якому разі до моменту належного та повного виконання Сторонами взятих на себе зобов`язань за цим Договором. Додаткових угод, якими б вносились зміни до договору факторингу № 1 від 12.04.2018 року, зокрема, щодо продовження строку його дії - позивачем не надано. Враховуючи зазначені умови договору факторингу, обов`язковим підтвердженням переходу прав вимог є Реєстр прав вимоги. На підтвердження переходу права вимоги до [PERSON] за договором № 860783 від 08.05.2019 року позивачем надано підписаний 12.09.2019 ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» і ТОВ «Авентус Україна» Реєстр прав вимог № 25 (а.с.8-9). 25.07.2024 року загальними зборами учасників ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» прийнято рішення про зміну назви на ТОВ «ВІН ФІНАНС» (а.с.30-31). Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного на дату укладення Договору відступлення права вимоги № 1 від 12.04.2018 року, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складає 25102,00 гривень, а саме: сума основного боргу - 7000,00 грн., сума процентів - 3780,00 грн., сума прострочених процентів - 10962,00 грн., сума штрафів - 3360,00 грн. (а.с.15-зворот). Згідно з розрахунком інфляційних втрат та 3% річних, інфляційні втрати за період з 30.09.2021 по 30.09.2024 складають 10736,84 грн.; 3% річних за період з 30.09.2021 по 31.12.2023 складають 1698,00 грн., за період з 01.01.2024 по 30.09.2024 складають 563,77 грн., а всього 2261,76 грн. (а.с.6-7). Разом заборгованість становить - 38 100,60 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року по справі № 906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає в тому, що в конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку в конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, в якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, в якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Згідно правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року по справі №752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року по справі № 914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу. У постанові Верховного Суду від 24.04.2018 по справі № 914/868/17 зроблено висновок, що відступлення права вимоги щодо майбутніх вимог можливе тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення (постанова Верховного Суду від 14 червня 2023 року по справі № 755/15965/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року по справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора в зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема, в зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим, положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України, в цьому разі заміна кредитора в зобов`язанні не відбувається. У постанові від 18 жовтня 2023 року по справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року по справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 року по справі № 334/6972/17, від 27.09.2021 року по справі № 5026/886/2012 тощо). Оскільки на момент укладення договору факторингу № 1 від 12 квітня 2018 року зобов`язання між первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна» та боржником [PERSON] ще не виникло, то в первісного кредитора також не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на підставі вказаного договору факторингу. ТОВ «Авентус Україна» за договором факторингу № 1 від 12.04.2018 року не могло відчужити право вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» за майбутнім кредитним договором, укладеним з відповідачем 08.05.2019 року, тобто за договором, який станом на 12.04.2018 укладений ще не був. Станом на день укладання договору факторингу між ТОВ «Авентус Україна» і ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», відповідач не був боржником ТОВ «Авентус Україна» та не мав перед ним будь-яких зобов`язань, оскільки договір № 860783 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] був укладений після укладення договору факторингу. Крім того, строк дії договору факторингу № 1 від 12.04.2018 року, укладеного між ТОВ «Авентус Україна» і ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», визначений до 31.12.2018. Оскільки доказів продовження правовідносин за вказаним договором позивачем не надано, немає підстав вважати, що 12.09.2019 року на підставі вказаного договору та Реєстру прав вимоги № 25 відбувся перехід прав вимоги до [PERSON] за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 860783 від 08.05.2019 року. Також позивачем не надано суду доказів на підтвердження оплати за договором факторингу № 1 від 12 квітня 2018 року. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої позовні вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом з позовною заявою з поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування, прохав розглянути справу на підставі наявних доказів та матеріалів. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами першою, другою статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову. З урахуванням викладеного вище, суд доходить висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт порушення його права у вказаних правовідносинах, оскільки не доведено факт відступлення йому права грошової вимоги до відповідача за спірним договором позики первісним кредитором, а тому в задоволенні позовних вимог ТОВ «ВІН ФІНАНС» слід відмовити. Щодо клопотання позивача про поновлення строку на звернення до суду з цим позовом, суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України). Частиною 3 статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до суду. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (постанова від 22.05.2018 року по справі № 369/6892/15-ц, постанова від 14.11.2018 року по справі № 183/1617/16). Враховуючи, що суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог ТОВ «ВІН ФІНАНС», що має наслідком відмову в задоволенні позову, а відповідечем не заявлено про застосування позовної давності, питання щодо строків позовної давності до вимог позивача вирішенню судом не підлягає. Щодо розподілу судових витрат. На підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, в разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] - адвокат Дончак Д.М. прохав стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу. Положеннями ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Частиною 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. На підтвердження вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем, надано договір про надання юридичних послуг № 1-14/11/24 від 14.11.2024 року, акт приймання-передачі наданих послуг № 1 до договору № 1-14/11/24 від 14.11.2024 року про надання юридичних послуг, квитанцію від 22.11.2024 року. З даних документів вбачається, що надання усної консультації з вивченням документів становить 1000,00 грн. за 1 год., складання відзиву - 4500,00 грн. (5 год. - 900,00 грн.). Відповідно до квитанції від 22.11.2024 року, Шелюженко О.І. сплатила адвокату 5500,00 гривень згідно договору про надання юридичних послуг № 1-14/11/24 від 14.11.2024 року. За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто в розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони в разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Втручання суду в договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц суд звернув увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, в положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Представник позивача не подав клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем, та не довів їх неспівмірність. Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. Принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року по справі № 826/15063/18, додатковій постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц. Враховуючи складність справи, обсяг та характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності, реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат, пов`язаних з правничою допомогою, в розмірі 5500,00 гривень.

Outcome: approved