Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

10 травня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про про стягнення заборгованості і неустойки (пені) зі плати аліментів, у якій позивачка просить стягнути з [PERSON] заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 211\~171,50 гривень та пеню у розмірі 211\~171,50 гривень. За результатами автоматизованого розподілу справа була передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 17 травня 2024 року позовну заяву залишено без руху. Надано 10-ти денний термін з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви. 06 червня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Залучено в якості третьої особи [PERSON] . Встановлено спрощений порядок розгляду справи без виклику сторін. Відповідачеві було надано 15-ти денний строк з моменту отримання копії ухвали на подання відзиву. Ухвала суду про відкриття провадження разом із копією позовної заяви була направлена на адресу відповідача листом із рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, та відповідно до сервісу перевірки статусу відправлень АТ «УКРПОШТА», відправлення не вручене під час доставки із зазначенням причини: «закінчення встановленого терміну зберігання». Ухвала суду про відкриття провадження разом із копією позовної заяви була направлена на адресу третьої особи, та відповідно до сервісу перевірки статусу відправлень АТ «УКРПОШТА», відправлення не вручене під час доставки із зазначенням причини: «закінчення встановленого терміну зберігання». 29 жовтня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою суду від 06 листопада 2024 року визнано поважними причини пропуску строку для подання відзиву та прийнято до розгляду відзив. 11 листопада 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла відповідь на відзив, у якому позивачка просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 26 листопада 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Будь яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №2-7199/05 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.11.2005 року у справі №2-7199/05 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина у розмірі частки зі всіх доходів, починаючи з 12.04.2005 року до досягнення дитиною повноліття. Задля виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.11.2005 року у справі №2-71 99 05, 19 грудня 2005 року було видано виконавчий лист. На виконанні Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження №13358201, відкрите на підставі виконавчого листа Приморського районного суду м. Одеси №2-7199/05 від 19.12.2005 року про стягнення [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина у розмірі частки зі всіх доходів, починаючи з 12.04.2005 року до досягнення дитиною повноліття. Постановою головного державного виконавця Київського ВДВС у місті Одесі Семенішиною Ю.М. від 05.09.2023 року у ВП №13358201 прийнято рішення про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Сімейним кодексом України визначено право та способи захисту у спорах про стягнення аліментів, а також у спорах про стягнення заборгованості з аліментів. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч.ч.1-4 ст.194 ЦПК України, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Якщо за виконавчим листом, пред`явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв`язку з розшуком платника аліментів або у зв`язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років. У відзиві на позовну заяву позивач посилається на те, що стягнення заборгованості по сплаті аліментів, які вже стягуються на підставі судового рішення не можуть бути самостійним предметом позову та підлягають стягненню державним виконавцем у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Суд погоджується із зазначеним з огляду на наступне. У постанові КЦС ВС від 10 квітня 2024 року у справі №761/43598/21, стягнення заборгованості за аліментами, які вже стягуються на підставі судового рішення, закон не передбачає. Суд, при наявності спору може лише визначити розмір такої заборгованості, яка має бути стягнена в межах виконавчого провадження, при виконанні рішення суду про стягнення аліментів, і ухвалення окремого (додаткового) рішення суду про стягнення цієї заборгованості не потребує. Так, зі змісту постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 05.09.2023 року №13358201 вбачається, що виконавчий документ було повернуто на підставі п.5 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Проте, відповідно до п.5 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього Кодексу). Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто приводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20, від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Так, в межах позовних вимог позивачка просить стягнути з відповідача заборгованість зі сплати аліментів, які стягувалися на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.11.2005 року у справі №2-7199/05. На думку суду, стягнення такої заборгованості не може бути самостійним предметом спору, оскільки підлягає стягненню державним виконавцем у порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.11.2005 року у справі №2-7199/05. При цьому, прийняття державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу не перешкоджає позивачеві звернутися до суду із скаргою на дії державного виконавця у порядку, передбаченому ЦПК України. З огляду на те, що стягнення заборгованості за аліментами, які вже стягуються на підставі судового рішення не можуть бути самостійними позовними вимогами, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту у цій частині позовних вимог не є ефективним та доходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за аліментами. Зі змісту постанови головного державного виконавця Київського ВДВС у місті Одесі Семенішиною Ю.М. про повернення виконавчого документа стягувачу від 05.09.2023 року у ВП №13358201 вбачається, що станом на 19.01.2022 року розмір заборгованості зі сплати аліментів становить 211\~171,50 гривень (а.с.11). Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у ВП №13358201, станом на 19.01.2022 року розмір заборгованості [PERSON] за аліментами становить 211\~171,50 гривень (а.с.12). Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України). Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року в справі № 661/905/19 вказано, що у СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. У зв`язку з викладеним Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне уточнити висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 572/1689/16-ц (провадження № 61-311св17), зазначивши, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17листопада 2021 року в справі №569/14819/19 (провадження№ 61-1586св20) зазначено, зокрема, що: при застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «. не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц зроблено висновок, що зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: ?p=(A1*1%*Q1)+(A2*1%*Q2)+……….(An*1%*Qn), де: ?p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2 - кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; An - нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn - кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. Згідно розрахунку позивача, висвітленого у позовній заяві, загальний розмір пені за прострочення сплати аліментів за період з лютого 2019 року по січень 2022 року становить 211\~171,50 гривень. Верховний суд неодноразово наголошував на тому, що розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів (Постанова КЦС ВС від 19.02.2024 у справі № 761/893/23, Постанова КЦС ВС від 10.01.2024 у справі № 359/240/21) З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є особою із інвалідністю третьої групи, що підтверджується копією висновку з акту огляду МСЕК серії 12ААБ №242426. Також, у запереченні на відповідь на відзив позивачем надано суду довідку від 01.11.2024 року №4662, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] перебуває на обліку в УСЗН в Київському районі ДП та СП ОМР та отримує державну соціальну допомогу у зв`язку із наявністю у нього інвалідності ІІІ групи. Зі змісту довідки вбачається, що розмір допомоги, отриманої у період з січня 2013 року по листопад 2024 року становить 213\~884,12 гривень. 24 червня 2024 року Міністерством фінансів України та ДСА України затверджено наказ №304/262 «Про затвердження Порядку електронної інформаційної взаємодії між інформаційно-комунікаційними системами Державної податкової служби України та Державної судової адміністрації України». Цей Порядок регламентує інформаційну взаємодію між електронними інформаційними ресурсами ДПС та ДСА України, правила подання до ДПС сформованих суб`єктами подання запитів засобами ЄСІТС запитів щодо отримання з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків інформації та формування і надання податковою відповідей на такі запити. З огляду на те, що суду надали доступ до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, судом було направлено запит до реєстру, відповідь за №907627 з якого надійшла до суду 15.11.2024 року, та з якої вбачається, що у період з 1 кварталу 2021 року по 4 квартал 2024 року, у [PERSON] були відсутні будь-які інші доходи, окрім соціальної виплати з відповідного бюджету (код доходу 128), джерелом якого було ДП та СП ОМР, а також благодійна, у тому числі гуманітарна допомога (код доходу 169), джерелом якого ж Благодійний фонд «Хесед Шаарей Ціон». Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 13.12.2024 року №408023046, [PERSON] належить на праві приватної власності виключно квартира [ADDRESS] , яке набуте 30.12.2020 року. У відзиві на позовну заяві та у запереченні на відповідь на відзив відповідач посилається на те, що розрахунок заборгованості зі сплати аліментів порушує норми Сімейного кодексу України та Закону України «Про виконавче провадження». З приводу цього, суд зазначає про те, що у постанові КЦС ВС від 10 квітня 2024 року у справі №761/43598/21, міститься висновок про те, що стягнення заборгованості за аліментами, які вже стягуються на підставі судового рішення, закон не передбачає. Суд, при наявності спору може лише визначити розмір такої заборгованості, яка має бути стягнена в межах виконавчого провадження, при виконанні рішення суду про стягнення аліментів, і ухвалення окремого (додаткового) рішення суду про стягнення цієї заборгованості не потребує. За таких обставин, питання щодо правомірності розрахунку розміру аліментів та заборгованості з їх сплати підлягає вирішенню судом при виконаннІ рішення по справі та не може бути вирішено судом під час вирішення питання про стягнення пені за прострочення сплати аліментів. У запереченні на відповідь на відзив позивач посилається на те, що він не знав про відкриття виконавчого провадження, а також, не ухилявся від сплати аліментів, не вчиняв будь-яких дій, спрямованих на виконання цього обов`язку. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Зазначене узгоджується із правовою позицією, висловленою у Постанові КЦС ВС від 24.05.2023 у справі № 372/3260/20. У запереченні на відповідь на відзив відповідач зазначає про те, що він не приховував заробіток, що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, не змінював місця проживання та роботи, а тому, відсутні підстави вважати, що виникнення заборгованості відбулося з його вини. З цього приводу суд зазначає про те, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Егоцентричне переслідування власних інтересів кожним з розлучених батьків, швидше за все матиме негативний вплив на дітей. У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Поняття «інтереси дитини» чітко не визначається національним законом, оскільки запроваджено не для загального типу дитини, а для конкретних дітей, щодо яких уповноваженому суб`єкту необхідно приймати рішення, з їхніми унікальними індивідуальними особливостями, їхніми реальними потребами, різними рівнями зрілості, внутрішніми ресурсами, досвідом і здатністю налагоджувати стосунки. Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків (стаття 51 Конституції України) утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у СК України. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У відзиві на позовну заяву та у запереченні на відповідь на відзив відповідач покладає вину, пов`язану з виникненням заборгованості зі сплати аліментів на державного виконавця. Суд не погоджується із зазначеним, оскільки, відповідач повинен довести не тільки факт того, що він не перешкоджав виконанню рішенню про стягнення аліментів, але й вчиняв активні дії, пов`язані зі сплатою аліментів, проте, виконати такий обов`язок у повному обсязі не було можливим через незалежні від нього причини. В той же час, відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що він звертався до органів державної виконавчої служби з метою виконання свого конституційного обов`язку утримання дитини (сплати аліментів). Суд звертає увагу на те, що відповідачем не доведено те, що з моменту видачі виконавчого документу, тобто, з 19 грудня 2005 року ним були вжиті будь-які дії для перерахування на користь [PERSON] грошових коштів в якості аліментів на утримання дитини. Більше того [PERSON] не було надано жодного доказу, який би підтверджував те, що у період з 19 грудня 2005 року по момент ухвалення рішення ним було понесено будь-які витрати, пов`язані із виконанням свого конституційного обов`язку пов`язаного з утриманням дитини, та які були б спрямовані на її фізичний та духовний розвиток, забезпечення нормальної життєдіяльності дитини тощо. Тобто протягом 17 років відповідач ухилявся від виконання свого обов`язку по утриманню дитини поклавши цей матеріальний тягар лише на позивачку. Посилання відповідача, що він був необізнаний про наявність виконавчого провадження та саме це стало причиною виникнення заборгованості зі сплати аліментів суд не приймає до уваги. Оскільки таке твердження не знаходить свого підтвердження наданими відповідачем доказами. Так 30.09.2024 року представник відповідача ознайомився із матеріалами справи, тобто відповідачу вже на момент укладання договору із адвокатом 23.09.2024 року (дата ордера). При цьому до свого відзиву відповідач не надав суду докази того, о він почав сплачувати аліменти та заборгованість по ним. Станом на 1912.2024 року такі докази у суду відсутні також. Крім того суд ще раз наголошує, що відповідач як батько був зобов`язаний утримувати свого неповнолітнього сина, проте свідомо нехтував цим обов`язком. За таких обставин, суд вважає, що посилання відповідача на те, що виникнення заборгованості зі сплати аліментів сталося не з вини відповідача не заслуговує на увагу. Тому, беручи до уваги те, що [PERSON] є особою з інвалідністю третьої групи, враховуючи матеріальне становище [PERSON] , зокрема, належність йому на праві власності об`єктів нерухомого майна та те, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що він вчиняв будь-які дії, спрямовані на виконання свого конституційного обов`язку утримання дитини, суд доходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовної заяви, та стягнення з відповідача 105585, 75 гривень, що становить 50 % від суми неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, яка на думку суду сприятиме належному виконанню зобов`язання та стимулюватиме боржника до належної поведінки. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial