Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Луцович Віталії Петрівни про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] , за № 693 від 03.12.2018, посвідченого приватним нотаріусом Луцович Віталією Петрівною, недійсним та скасування запису про його реєстрацію за № 29276010. Заява мотивована тим, що даний правочин був вчинений під впливом обману та з метою уникнення виконання своїх зобов`язань по мировій угоді, затвердженій ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 02 квітня 2014 року у цивільній справі № 308/3328/13ц, та позбавлення дітей (онуків) відповідачів права власності на спірне майно. 02 жовтня 2024 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та накладено арешт на майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . 23 жовтня 2020 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Михалківа Богдана Степановича надійшов відзив, у якому адвокат просить відмовити у задоволенні позову. Доводи представника зводяться до того, що право власності на житлову квартиру не могло виникнути у [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , тільки на підставі мирової угоди, оскільки, згідно з нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності на нерухоме майно може виникнути тільки з моменту державної реєстрації такого права на підставі відповідного правовідношення, зокрема, у порядку спадкування на підставі заповіту. Відповідачі по справі не змінювали, не скасовували, не вчиняли новий заповіт, доказів таких дій з боку відповідачів, до позовної заяви не додано, вони розпорядилися належним їм майном за свого життя, шляхом укладення договору дарування та передачі такого майна безоплатно своєму сину, що не суперечить вимогам законодавства. Спірна квартира була набута [PERSON] , який, як і позивачка, є одним із батьків [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у власність, квартира не відчужена третім особам, які не є членами сім`ї, він зацікавлений у реалізації своїми доньками майнових прав на майно, а тому про будь-яке порушення прав неповнолітніх дітей сторін, не йдеться. Відповідачі не є батьками [PERSON] та [PERSON] , а тому не несуть обов`язку, щодо забезпечення майнових прав онуків, оскільки, такий обов`язок законом покладено на батьків неповнолітніх чи малолітніх дітей. Представник позивача просила розглянути справу без участі позивача та його представника, про що подала відповідну заяву, в якій також зазначила, що позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Михалків Б.С. подав заяву, в якій просить розглянути справу без участі представника відповідача, у задоволенні позову відмовити з підстав, наведених у відзиві. Інші учасники судового провадження, належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим суд розглянув справу у їх відсутності. Дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив таке. Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області розглядалась цивільна справа № 308/3328/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] (прізвище та ім`я були замінені на [PERSON] ), [PERSON] та [PERSON] про поділ майна подружжя, а саме визнання за позивачкою права спільної часткової власності на 37/96 частки домоволодіння будинку [ADDRESS] та 4/100 частки в праві сумісної часткової власності і визнання договору купівлі-продажу цього ж домоволодіння недійсним. За наслідками розгляду зазначеної справи, 02 квітня 2014 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області постановлено ухвалу, якою визнано мирову угоду і закрито справу на таких умовах: 1. Позивач відмовляється від позову про визнання права спільної часткової власності на 37/96 частки домоволодіння будинку [ADDRESS] та 4/100 частки на праві сумісної часткової власності і визнання договору купівлі-продажу домоволодіння будинку [ADDRESS] недійсним. 2. Відповідачі в рахунок позовних вимог про визнання права власності на домоволодіння будинку [ADDRESS] компенсують частину його вартості, а саме: 1. Складають заповіт на користь дітей [PERSON] та [PERSON] : [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] . Даний заповіт від 30.08.2013 за № 34984522 не підлягає жодним змінам, скасуванню, вчинення нового заповіту на дану квартиру її відчуження на користь третіх осіб до досягнення дітьми [PERSON] та [PERSON] 21 річного віку. 2. Складають заповіт на користь дітей [PERSON] та [PERSON] : [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на грошові вклади, які належать [PERSON] , згідно з договорами від 27.03.2014 № 17952-64122 та № 17952-64122, що знаходиться в Укрексімбанку м. Ужгорода, а саме: 2.1. [PERSON] , [INFO] , на грошовий вклад депозитного рахунку № [NUMBER] ; 2.2. [PERSON] , [INFO] , на грошовий вклад депозитного рахунку № [NUMBER] . Відповідно до вищезазначеної ухвали, даний заповіт не підлягає зміні, скасуванню, вчинення нового заповіту на дані депозитні вклади на користь третіх осіб, а депозитні договори від 27.03.2014 за № 17952-64122 та № 17951-64122 не підлягають розірванню до досягнення дітьми [PERSON] та [PERSON] 18 (вісімнадцятирічного віку). Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 24.07.2018 ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 02.04.2014, якою затверджено мирову угоду, залишено без змін. 30 серпня 2013 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зробили на випадок смерті розпорядження, згідно з яким належну їм квартиру [ADDRESS] заповіли онукам [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , по частини квартири кожній з них за умови настання ними 21 року, користуватися та розпоряджатися повністю (з правом продажу) вищевказаною квартирою. Даний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Йосипчук К.М. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 222470894 від 03.09.2020, квартира [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі договору дарування за № 693, укладеному 03.12.2018. Третього грудня 2018 року [PERSON] , як «дарувальниця» з однієї сторони та [PERSON] , [INFO] , як «обдаровуваний» з іншої сторони уклали договір дарування, згідно з умовами якого [PERSON] передала своєму сину [PERSON] у власність безоплатно належну їй на праві особистої власності квартиру під [ADDRESS] , а [PERSON] , прийняв у власність дану квартиру. Відомості про даний договір зареєстровано в реєстрі за № 693 приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Луцович В.П. Приватний нотаріус Йосипчук К.П. листом від 07.03.2023 за № 16/02-14 повідомила гр-ку [PERSON] , яка була представником неповнолітньої [PERSON] , що 19.10.2020 до неї звернулися [PERSON] та [PERSON] із заявою про скасування заповіту подружжя від 30.08.2013 року, складеного ними на ім`я [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим даний заповіт було скасовано. При цьому, жодні документи про заборону на скасування заповіту, зокрема ухвала суду, сторонами не надавались. [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є доньками відповідача [PERSON] , що підтверджується відповідно свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] . З матеріалів справи № 308/3328/13-ц встановлено, що 04 липня 2012 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , залишено на вихованні та проживанні з матір`ю - [PERSON] . [INFO] спадкодавець [PERSON] помер, що стверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 17.11.2022. За фактом смерті [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] заведено спадкову справу № 70332323, про що свідчить витяг з спадкового реєстру за № 72881650 від 20.06.2023. Відповідно до заяви приватного нотаріуса Йосипчук К.П., до кола спадкоємців померлого [PERSON] входять [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] (заява про прийняття спадщини прийнята, але належним чином не оформлена). Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 20.06.2023, [PERSON] є спадкоємцем майна померлого [INFO] відповідача [PERSON] , а саме грошового вкладу в розмірі 5000,00 доларів США (основна сума) та 1432,88 доларів США (відсотки на вклад), що знаходиться на рахунку № [NUMBER] , який було змінено внутрішніми процедурами банку на № 26307000066380, відкритому у філії АТ «Укрексімбанк», згідно з умовами Договору № 17951-64122 від 27.03.2014, укладеного на ім`я померлого [PERSON] . Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 03.08.2023, [PERSON] є спадкоємцем майна померлого [INFO] відповідача [PERSON] , а саме грошового вкладу в розмірі 5000,00 доларів США (основна сума) та 1432,87 доларів США (відсотки на вклад), що знаходиться на рахунку № [NUMBER] , який було змінено внутрішніми процедурами банку на № 26300000065849, відкритому у філії АТ «Укрексімбанк», згідно з умовами Договору № 17952-64122 від 27.03.2014, укладеного на ім`я померлого [PERSON] . Таким чином, спірна квартира [ADDRESS] , до спадкової маси померлого [PERSON] не увійшла через укладання договору дарування цієї квартири [PERSON] від 03.12.2018 та скасування 19.10.2020 заповіту від 30.08.2013. Оцінивши належним чином досліджені у ході судового розгляду справи докази у їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ст. 175 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, яка діяла станом на дату затвердження мирової угоди, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України). Таким чином, мирова угода, у розумінні змісту статей 202, 203 Цивільного кодексу України, за своєю правовою природою є правочином, а, отже, є підставою виникнення прав та обов`язків для сторін, що її уклали, і згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, підлягає обов`язковому виконанню. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що"недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів? є недопустимим". Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У справі, що розглядається, позивач просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , за № 693 від 03.12.2018, посвідчений приватним нотаріусом Луцович Віталією Петрівною, згідно з умовами якого, відповідачка [PERSON] передала своєму сину [PERSON] у власність безоплатно належну їй на праві особистої власності вищезазначену квартиру. Підставою для визнання недійсним даного правочину, згідно з позовною заявою, є його укладення внаслідок обману, недотримання сторонами даного правочину вимог закону щодо змісту правочину, оскільки, даний правочин був спрямований на порушення умов затвердженої судом мирової угоди у цивільній справі, згідно з якими, діти позивачки повинні були успадкувати право на квартиру, яка була предметом даного договору. Зокрема, позивачка [PERSON] внаслідок укладеної та прийнятої Ужгородським міськрайонним судом мирової угоди від 02 квітня 2014 року в цивільній справі № 308/3328/13-ц за її позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про поділ майна, відмовилась від своїх законних прав на таке майно, а саме, права на спільну часткову власність 37/96 частки домоволодіння будинку [ADDRESS] та права сумісної часткової власності 4/100 частки, і визнання договору купівлі-продажу домоволодіння будинку [ADDRESS] недійсним, оскільки, правомірно розраховувала на добросовісність виконання умов укладеної мирової угоди. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 24.07.2018 ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 02.04.2014 залишено без змін. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки, їх можна вважати складовою частиною майна. Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. У ході судового розгляду судом встановлено, що всі відповідачі, а саме [PERSON] (помер), його дружина [PERSON] та їх син [PERSON] приймали участь у вказаній цивільній справі № 308/3328/13-ц, і при затвердженні судом мирової угоди надали свою добровільну згоду на виконання умов цієї угоди. Разом з тим, при укладанні договору дарування квартири за адресою [ADDRESS] , від 03 грудня 2018 року, у період дії складеного ними ж заповіту від 30.08.2013 за № 34984522, у порушення умов мирової угоди, затвердженої Ужгородським міськрайонним судом ухвалою від 02.04.2014, відповідачка [PERSON] засвідчила відсутність будь-яких прав чи обмежень щодо майна з боку третіх осіб (п. 5 Договору), зазначила, що внаслідок дарування нерухомого майна не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб ( в тому числі інтересів малолітніх чи неповнолітніх дітей) (п. 6 спірного Договору), а також що Договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому (п. 6 абз. 2 Договору), що судом розцінюється як недобросовісна поведінка сторін договору, а саме [PERSON] та її сина [PERSON] , спрямована на невиконання раніше взятих на себе зобов`язань за вищевказаною мировою угодою, умовами якої визначено, що заповіт від 30.08.2013 за №34984522 не підлягає жодним змінам, скасуванню, вчинення нового заповіту на дану квартиру, її відчуження на користь третіх осіб до досягнення дітьми [PERSON] та [PERSON] 21 річного віку. Про недобросовісність відповідачів свідчать також і встановлені судом відомості про те, що ними не була надана нотаріусу ухвала суду про затвердження мирової угоди, або будь-які інші документи, які свідчили б про обмеження щодо скасування заповіту, визначені у мировій угоді. Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Така позиція наведена у Постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року в справі № 910/1873/17. Окрім цього, у ході розгляду справи також встановлено, що 19.10.2020 [PERSON] та [PERSON] звернулися до нотаріуса про скасування даного заповіту від 30.08.2013 за № 34984522, тобто майже через 2 роки після укладення договору дарування спірної квартири [ADDRESS] , а отже, станом на 03.12.2018 (дату укладання договору дарування квартири) такий скасований чи змінений не був. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] діяли недобросовісно, їхні дії були спрямовані на порушення умов мирової угоди і з метою позбавити [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , права на спадкування за заповітом, а договір дарування від 03.12.2018 спірної квартири на користь сина відповідачки [PERSON] - [PERSON] було укладено з метою ухилення від виконання взятих на себе зобов`язань за вищевказаною мировою угодою, що свідчить про недобросовісну поведінку та суперечить актам цивільного законодавства, внаслідок чого завдано шкоди майновим правам та інтересам неповнолітніх дітей. Доводи представника відповідачів про відсутність факту порушення прав неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , оскільки, спірна квартира за договором дарування від 03.12.2018 перейшла у власність їх батька - [PERSON] , суд відхиляє як неспроможні, позаяк останній, являючись власником подарованого майна, вправі його одноосібно відчужити, а отже це суперечить правам та інтересам дітей останнього, що в силу ч. 6 ст. 203 ЦК України, є також підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачкою вимог в частині визнання недійсним спірного договору дарування до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , зокрема з підстав, передбачених ч.ч. 1, 6 ст. 203 ЦК України. Враховуючи смерть відповідача [PERSON] , суд дійшов висновку, що, згідно з вимогами п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, провадження у справі в частині вимог до даного відповідача підлягає закриттю. Щодо вимоги позивачки про скасування відповідного запису № 29276010 про реєстрацію права власності, суд вважає за необхідне вказати таке. Визнання недійсним договору дарування, на підставі якого було зареєстровано речове право за [PERSON] , є підставою для припинення такого права та скасування його реєстрації в Державному реєстрі. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частинами 1 та 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно є обов`язковою. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Відповідно до п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування, на підставі рішення суду, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав. Некоректне формулювання позовної вимоги про скасування запису про реєстрацію права власності за відповідачем не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід стосовно дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Даний висновок суду повністю узгоджується та відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 372/2583/18, від 26 жовтня 2022 року в справі № 753/5609/17, від 02 жовтня 2024 року в справі № 372//3733/22. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що вимога позивачки про скасування державної реєстрації права власності відповідача [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкту неруховмого майна: 1712693321101), вчиненої приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Закарпатської області Луцович Віталією Петрівною 27.02.2017 на підставі договору дарування, серія та номер 693 від 03.12.1918, номер запису про право власності: 29276010, підлягає задоволенню. Враховуючи висновок суду про задоволення позову, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] належить стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору за подання позовної заяви в розмірі 840,80 грн, а також 421,00 грн судових витрат, пов`язаних із сплатою позивачем судового збору за подачу заяви про забезпечення позову. Заходи забезпечення позову у виді арешту квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , належить залишити без змін, оскільки, відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. Вжиті заходи забезпечення позову можуть бути скасовані раніше спливу зазначеного строку за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Outcome: approved