Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України. Свої вимоги обґрунтовує тим, що Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. До 24 лютого 2022 року вона проживала в м. Харкові. З початком військової агресії російської федерації проти України ситуація в місті Харкові загострювалась, були постійні обстріли, гинули люди, за для збереження життя вона вимушена була ночувати в бомбосховищах, метро. У зв`язку з цим, вона покинула свій дім та переїхала в с. Коропове, Чугуївського району, Харківської області де проживає і до нині, як ВПО. До залишення постійного місця мешкання в м.Харкові позивач була повноцінним членом суспільства, мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. З початком збройної агресії російської федерації проти України вона втратила всі ці можливості. Позивач стала свідком того, як російська військова техніка була застосована для обстрілів кварталів міста та українських військовослужбовців. Вказане призвело до появи жертв серед цивільного населення. Разом з бойовими діями в місті суттєво погіршилась гуманітарна ситуація, транспортне сполучення фактично припинилось, заробітні плати та соціальні виплати затримувались, зменшилась кількість робочих місць. Після переїзду їй довелося пристосовуватись до нових життєвих умов, шукати роботу, житло та відновлювати прийнятний для себе рівень життя. Позивач була позбавлена звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, також можливості повернення додому. Ці обставини відобразились на моральному стані позивача. З урахуванням наведеного, позивач просить стягнути з російської федерації на її користь моральну шкоду в розмірі 1474844 грн., що є еквівалентом 35000 євро. Ухвалою судді від 27.05.2024 р. відкрито провадження у даній справі та постановлено провести розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Ухвалою суду відь 04.07.2024 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явилась, в позовній заяві просила розглядати справу без її участі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки № 6309-7500240050, [PERSON] взята на облік як внутрішньо переміщена особа з 20.04.2022 за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з частинами 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовоюагресієюросійськоїфедерації, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введеннявоєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №2102-IX затверджено Указ Президента Українивід 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». В подальшому, воєнний стан в Україні було неодноразово продовжено та діє станом на день ухвалення рішення. Обставини збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території України є загальновідомими і, за правилом ч. 3 ст. 82 ЦПК України, не потребують доказування. Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки. Пункт 9 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24 жовтня 2005 року, визначає мир, безпеку та розвиток прав людинитими опорами, на якихтримається система ООН. Пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. У ст. 30 Декларації зазначено, що ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19 грудня 2016 року). Таким чином, виходячи з приведеного аналізу, суд вважає обґрунтованими твердження позивача щодо того, що вчинивши збройну агресію проти України та окупувавши частину їх території, російська федерація порушила його право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку, а також право на соціальний і міжнародний порядок, при якому можуть бути повністю здійснені права і свободи, викладені у Загальній декларації прав людини. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способи захисту цивільних прав визначено ст. 16 ЦК України. Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Позивач зазначає, що з початком військової агресії російської федерації проти України ситуація в місті Харкові загострювалась, були постійні обстріли, гинули люди, за для збереження життя вона вимушений була ночувати в бомбосховищах, метро. У зв`язку з цим, вона покинула свій дім та переїхала в с.Коропове, Чугуївського району, Харківської області де проживає і до нині, як ВПО. До залишення постійного місця мешкання в м. Харкові позивач була повноцінним членом суспільства, мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. З початком збройної агресії російської федерації проти України вона втратила всі ці можливості. Після переїзду їй довелося пристосовуватись до нових життєвих умов, шукати роботу, житло та відновлювати прийнятний для себе рівень життя. Позивач була позбавлена звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, також можливості повернення додому. Ці обставини відобразились на моральному стані позивача. Враховуючи приведені позивачем обґрунтування душевних страждань, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний нею спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у вигляді одноразової суми. Вирішуючи питання щодо розміру компенсації за завдані моральні страждання суд виходить з характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), що призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Також враховуються обставини, що призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації особою своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми. При цьому суд виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи викладене суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 200000 грн. Суд також враховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Пунктом 2 Будапештського меморандуму Російська Федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Суд вважає, що російська федерація, порушивши вищеприведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог позивача про відшкодування шкоди. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial