Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін Представник позивача [PERSON] - адвокат О. Мулявка звернувся з позовом до відповідачки [PERSON] , третя особа - Радехівська міська рада Львівської області, у якому просить суд: встановити факт, що [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ), здійснює самостійне виховання та утримання доньки [PERSON] , [INFO] і доньки [PERSON] , [INFO] , без участі матері [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ). В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 20 липня 2016 року рішенням Радехівського районного суду Львівської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від даного шлюбу сторони мають трьох дочок: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Позивач зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з останнім за вказаною адресою зареєстровані його дочки. Зазначає, що колишня дружина позивача разом із дочкою [PERSON] виїхали за межі України ще на початку 2017 року , відтак по сьогоднішній день дочки [PERSON] та [PERSON] проживають із батьком та знаходяться на його повному утриманні та самостійному вихованні. Останній піклується про здоров`я дочок, надає дітям належний фізичний, духовний, гармонійний, розумовий розвиток. [PERSON] після розлучення та виїзду закордон з дочками [PERSON] та [PERSON] ніяких відносин не підтримує, участі у вихованні та в житті дітей не приймає, матеріально не забезпечує. З урахуванням вказаних обставин, позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі. Заяви та клопотання учасників справи 18.09.2024 на розгляд суду поступило клопотання представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - С. Коханчука про розгляд справи у його відсутності (а.с.42). 18.09.2024 представником позивача [PERSON] - адвокатом О. Мулявком на розгляд суду подано клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, проти заочного рішення не заперечує(а.с.43). 19.09.2024 на розгляд суду від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надійшла відповідь на запитувану інформацію (а.с.46,47). 30.10.2024 представником відповідачки [PERSON] - адвокатом В. Калиновським на розгляд суду подано клопотання про відкладення розгляду справи(а.с.54). 04.11.2024 представником відповідачки [PERSON] - адвокатом В. Калиновським на розгляд суду подано клопотання про відкладення розгляду справи(а.с.61). 04.11.2024 представником позивача [PERSON] - адвокатом О. Мулявком на розгляд суду подано клопотання про розгляд справи у його відсутність(а.с.63). 19.12.2024 представником відповідачки [PERSON] - адвокатом В. Калиновським на розгляд суду подано клопотання про розгляд справи без його участі, в якій останній просить суд задовольнити заяву позивача(а.с.70). Враховуючи вищевикладене та зважаючи на вимоги частин 1, 3 статті 211, частини 1 статті 223 та частини 2 статті 247 ЦПК України суд доходить висновку про можливість проведення розгляду справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відсутності учасників судового процесу. Процесуальні дії у справі Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 03.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження. Витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (01601, м. Київ, вулиця Володимирська, 26) інформацію про перетин державного кордону України, громадянкою України - [PERSON] , [INFO] (РНКОПП [NUMBER] ) у період з листопада 2016 року по даний час(а.с.36). Судом розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у підготовче засідання по справі №451/1132/24 відповідачку [PERSON] (а.с.38). Ухвалою підготовчого засідання від 18.09.2024 розгляд справи відкладено на 31.10.2024 та повторно витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (01601, м. Київ, вулиця Володимирська, 26) інформацію про перетин державного кордону України, громадянкою України - [PERSON] , [INFO] (РНКОПП [NUMBER] ) у період з листопада 2016 року по даний час(а.с.44-45). Ухвалою підготовчого засідання від 01.11.2024 розгляд справи відкладено на 05.11.2024 (а.с.79-80). Ухвалою підготовчого засідання від 05.11.2024 розгляд справи відкладено на 21.11.2024 (а.с.65). Підготовче засідання 21.11.2024 не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючої на лікарняному. Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 03.12.2024 підготовче засідання призначене на 19.12.2024(а.с.68). Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить наступних висновків. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09 березня 2022 року, виданого повторно, встановлено, що батьками [PERSON] [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20 квітня 2022 року, виданого повторно, встановлено, що батьками [PERSON] [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.17). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20 квітня 2022 року, виданого повторно, встановлено, що батьками [PERSON] [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.18). Згідно рішення Радехівського районного суду Львівської області від 20 липня 2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано(а.с.19). Відповідно до копії витягу № 209 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 18.04.2024 виданою адміністрацією ЦНАПу Радехівської міської ради Львівської області, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з останнім за вказаною адресою зареєстровані: [ADDRESS] (а.с.23). З характеристики учениці 6-Б класу Радехвського ОЗЗСО Львівської області [PERSON] вбачається, що остання та її батько [PERSON] позитивно характеризується у школі(а.с.21). З характеристики учениці 11-Б класу Радехвського ОЗЗСО Львівської області [PERSON] вбачається, що остання та її батько [PERSON] позитивно характеризується у школі(а.с.22). Згідно листа №2826/21606 від 07.08.2024 станом на 07.08.2024 виконавчі провадження про стягнення аліментів з [PERSON] [INFO] на утримання [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , на виконанні у Радехівському відділі державної виконавчої служби у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління юстиції - не перебувають(а.с.24). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України (далі СК України), Цивільний процесуальним кодекс України (далі ЦПК України) та Конвенції ООН про права дитини. У відповідності до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно статті 263 ЦПК України, - судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою статті 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності зі статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з пункту 2 частини 1 статті 315ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 2 статті 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 3 статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 7 статті 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Порядок судочинства у справах про встановлення юридичних фактів врегульовано статтями 315-319 ЦПК. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду за таких умов: 1) факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій; 2) для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення; 3) встановлення факту не має бути пов`язано з наступним вирішенням спору про право, підвідомчого суду; 5) заявник не має іншої можливості одержати чи поновити документи, які посвідчують факт, що має юридичні наслідки. Наявність спору про право, не підвідомчого судам, не є перешкодою для судового встановлення юридичного факту. Чинним законодавством не передбачений інший позасудовий порядок встановлення юридичних фактів. Відповідно до статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. При цьому, відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно частини 3 статті 151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно частини 4статті 157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Згідно з пункту 2 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Згідно частини 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право. За таких умов у частині шостій статті 294 ЦПК України визначено, що суд залишає заяву про встановлення факту без розгляду, якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, і роз`яснює заінтересованими особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. Іншими словами, якщо під час розгляду справи про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересованими особами буде заявлений спір про право, то суд залишає таку заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. Слід зауважити, що таке застереження стосується виключно цивільних спорів, розгляд яких визначається ЦПК, і спрямоване на спрощення розгляду конкретної цивільної справи у розумні строки. Спір про право -це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом. Отже, під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права, який є суттю суперечності, конфлікту, протиборства сторін. Поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Таким чином, спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають у реалізації права. Тобто у цьому випадку йде мова не про спір між батьками, а щодо встановлення існування певних обставин, а саме факту самостійного виховання дитини батьком, які перешкоджають реалізації одним із батьків своїх прав та обов`язків, визначених СК України, а іншому - з метою забезпечення повноцінного догляду та належних умов для дитини і збереження її прав та інтересів необхідне рішення суду, що підтверджує факт самостійного виховання та утримання дитини батьком. За висновком ВП ВС вказано, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через існування (настання) обставин, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється [наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо]. У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами особи та народу України в особі держави. Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21. Відповідно до частини 1 статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно частини 1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення статті 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову Узагальнюючи оцінку доводів та аргументів сторін у цій справі, належить в першу чергу зазначити, що правовідносини, котрі включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому, сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Отож, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Як наслідок, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки нормами чинного СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану чи рішенням суду та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Окрім того, нормами чинного СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена у ч. 1 ст. 15 вказаного Кодексу «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. З`ясовуючи у межах пред`явлених позовних вимог питання щодо необхідності встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем двох їх з відповідачкою дітей, суд враховує ті встановлені у судовому засіданні обставини, згідно з котрими остання як матір хоча й не позбавлялася батьківських прав щодо вказаних дітей, як і у встановленому порядку не вирішувалось питання про відібрання вказаних дітей від неї, вона також не визнавалася недієздатною/обмежено дієздатною, як і не оголошувалась безвісно відсутньою, тощо, однак вона як матір вказаних дітей, безпричинно вже тривалий час не користується своєю батьківською правосуб`єктністю, зокрема не здійснює щодо вказаних дітей прав та не виконує жодних обов`язків, пов`язаних з їх вихованням та утриманням. Так, беззаперечно встановлено, що обоє дітей сторін у справі вже протягом тривалого часу проживають разом із позивачем [PERSON] як їх батьком, який власне й займається їх розвитком, вихованням, а також повністю забезпечує усім необхідним. Натомість відповідачка [PERSON] перебуває за межами України, дітьми не цікавиться, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, й, вочевидь, виходячи з її поведінки, у тому числі й у межах даної справи, не має наміру цього робити. При цьому, як уже йшлося вище, у судовому засіданні не встановлено наявності у відповідачки [PERSON] реальних і об`єктивних перешкод для спілкування з своїми дітьми, при її бажанні. Навпаки встановлено те, що відповідачка не вживала достатніх заходів для забезпечення своєї участі у вихованні та спілкуванні з дітьми, до органу опіки та піклування чи до суду з вимогами про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми не зверталася. Такі обставини, на переконання суду, свідчать про небажання відповідачки брати участь у вихованні дітей та в їх утриманні. Відтак позовні вимоги підлягають задоволенню. Зокрема, на переконання суду, задля якнайкращих інтересів дітей, все ж належить встановити факт, що позивач [PERSON] самостійно виховує та утримує їх, а ухвалене рішення суду про встановлення зазначеного факту має наслідком виникнення, зміну чи припинення сімейних прав та обов`язків позивача [PERSON] як батька, пов`язаних з можливістю подальшого одноосібного виховання та утримання вказаних дітей. Розподіл між сторонами судових витрат З огляду на вимоги статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору у розмірі 1211,20 грн підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. На підставі статей 160, 161 СК України, ст.ст.1,2,4,7,8,12,13,19,30,228-229,258,263-268,354 ЦПК України, Радехівський районний суд Львівської області, -

Outcome: approved