Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

Позиавач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Харківської міської ради, Салтівського відділу Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог [PERSON] , в якому просить: визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] \~такими,що втратили право користування на 55/100 частин квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Свої вимоги позивач мотивував тим, що його батько [PERSON] отримав право на проживання у квартирі [ADDRESS] , на підставі ордера № 312282 від 20 травня 1977 року. Батько позивача на момент видачі ордеру був основним наймачем квартири [ADDRESS] . До складу сім`ї, входили: [PERSON] (основний наймач), його дружина [PERSON] , їхні діти позивач [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (у шлюбі [PERSON] ). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2001 року наймачами квартири [ADDRESS] було визнано матір позивача [PERSON] та позивача. [PERSON] була визнана наймачем двох кімнат площею 24,2 кв.м на свою сім`ю, до складу якої входили вона, [PERSON] та [PERSON] , а позивач наймачем інших двох кімнат площею 29,5 кв.м на свою сім`ю, до складу якої входили він, його дружина [PERSON] та сини [PERSON] та [PERSON] . Після смерті матері позивача наймачем її частини квартири стала її дочка [PERSON] , яка приватизувала 45% квартири, тоді як частина, закріплена за позивачем, залишилася неприватизованою. Позивач зазначає, що на теперішній час у квартирі проживають лише він і його сестра [PERSON] . Колишня дружина позивача та їхні сини давно не проживають в квартирі, не беруть участі у сплаті комунальних послуг та не цікавляться квартирою. Внаслідок цього [PERSON] просить суд визнати колишню дружину, синів такими, що втратили право користування частиною квартири та зняти їх з реєстраційного обліку за адресою квартири. Ухвалою суду від 21.03.2024 року було відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками своїх процесуальних прав, зокрема шляхом подачі заяв по суті справи. Ухвалою суду від 06.08.2024 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляду справи по суті. Відзив на позовну заяву не надходив. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Харківська міська рада, Салтівський відділ Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомляли, будь-яких заяв не надали. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, проти заочного рішення не заперечував. Представник позивача адвокат Кузьміна Т.Г.\~у судовому засіданні\~позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити, проти заочного рішення не заперечувала. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Розглянувши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, заслухавши позивача, представника позивача- адвоката Кузьміну Т.Г., третю особа [PERSON] , допитавши в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 20.05.1977 року [PERSON] (батьку позивача) було видано Ордер\~№ 312282\~на підставі рішення виконкому\~жилкомісії\~Ради депутатів трудящих міста Харкова від 16.05.1977 року № Пр.20.\~Батько позивача\~на момент видачі ордеру був основним наймачем 4-х кімнатної квартири [ADDRESS] . До складу сім`ї [PERSON] входили: [PERSON] дружина, син [PERSON] (позивач), [PERSON] дочка, [PERSON] - дочка (далі - третя особа). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2001 року наймачами квартири [ADDRESS] було визнано матір позивача [PERSON] та позивача. [PERSON] була визнана наймачем двох кімнат площею 24,2 кв.м на свою сім`ю, до складу якої входили вона, [PERSON] та [PERSON] , а позивач наймачем інших двох кімнат площею 29,5 кв.м на свою сім`ю, до складу якої входили він, його дружина [PERSON] та сини [PERSON] та [PERSON] . [INFO] мати позивача [PERSON] померла, про що в книзі реєстрації смертей 10.05.2006 року зроблено відповідний актовий запис за № 6997. [INFO] батько позивача [PERSON] помер, про що 28.05.2015 року складено відповідний актовий запис за № 8507. З матеріалів справи встановлено, що після смерті [PERSON] рішенням виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова № 291/8 від 22.08.2006 року було вирішено визнати [PERSON] наймачем двох кімнат житловою площею 24,2 кв.м. у квартирі [ADDRESS] , на сім`ю один чоловік. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13.10.2006 р. № [NUMBER] , [PERSON] належить на праві приватної власності 45/100 частин квартири [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів позову інша частина квартири, наймачем якої було визначено позивача, приватизована ним не була. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 22.05.2023 року, за адресою: [ADDRESS] , станом на 22.05.2023 року, зареєстровані позивач [PERSON] , колишня дружина позивача [PERSON] , сини позивача - [PERSON] та [PERSON] , третя особа [PERSON] . Суд встановив, що колишня дружина позивача [PERSON] не проживає у квартирі з 2011 року. Син позивача [PERSON] припинив проживати у квартирі в 2017 році, його останнє відоме місце проживання сел. Червоний Донець Харківської області. Син позивача [PERSON] не проживає в квартирі після початку повномасштабного вторгнення збройних сил Російської Федерації на територію Україну. Наразі місце проживання обох синів позивачу невідоме, належні відповідачам речі в квартирі відсутні. З рахунків по сплаті житлово-комунальних послуг вбачається, що за частиною квартири, наймачем якої є позивач, на даний час існує заборгованість з оплати за наданні житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язання, що випливають із зазначеного договору. Як вбачається з матеріалів справи, всі відповідачі є повнолітніми, брати участь у сплаті за житлово-комунальні послуги за місцем реєстрації не хочуть. Встановлено, що відповідачі за вказаною адресою не проживають й не несуть жодних витрат на утримання квартири. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , кожна окремо, пояснили, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживають більше шести місяців, речей їх у квартирі немає. Підстави не довіряти вказаним свідкам у суду відсутні, вони попереджалися про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, та не є заінтересованими у результатах розгляду справи. Як вбачається з положень\~статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як зазначено у\~статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Стаття 71 ЖК Української РСР\~встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням\~\~фактичних обставин справи та правил\~ЦПК України\~щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до\~статті 72 ЖК Української РСР\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей\~71,\~72 ЖК Української РСР\~дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71 ЖК Української РСР\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. В силу положень ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною 2 статті 107 ЖК України передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відомості про те, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] цікавляться спірним житлом відсутні. Також, не встановлено, що спірну квартиру відповідачі залишили вимушено, що їм чинилися перешкоди в користуванні зазначеною квартирою, що протягом строку не проживання на зазначеній житловій площі ними вживалися будь-які заходи щодо реалізації свого права на користування спірною квартирою, зокрема, фактів їх звернення до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду. Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачами, судом також не встановлено. За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У нормах матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, не встановлено обмежень щодо засобів доказування, якими можуть бути підтверджені факти, що входять до предмета доказування у справі. За таких умов, відсутні підстави вважати показання свідків неналежним доказом у справі. Таким чином, суд вважає, що докази та показання свідків, надані в судовому засіданні, щодо не проживання відповідачів у спірній квартирі більш шести місяців, відсутність даних про перешкоджання відповідачам у праві користування квартирою є належною правовою підставою для задоволення позову, у зв`язку із чим суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку за адресою квартири. На підставі викладеного,

Outcome: approved