Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про зобов`язання вчинити дії, а саме просила суд: 1) Визнати неправомірними дії Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (код ЄДРПОУ 40538421, місцезнаходження: 01001, м. Київ, пл. Івана Франка, 5, адреса для листування: 01032, м. Київ, вул. Жилянська, 83/85), щодо нарахування в опалювальних сезонах 2021-2022; 2022-2023; 2023-2024 років включно належних для сплати сум за централізоване опалення квартири за адресою: [ADDRESS] ; 2) Зобов?язати Комунальне підприємство виконавчого органу Кивради (Київської міської державної адміністрації «Київтеплоенерго») (код ЄДРПОУ 40538421, місцезнаходження: 01001, м. Київ, пл. Івана Франка, 5, адреса для листування: 01032, м. Київ, вул. Жилянська, 83/85) здійснити перерахунок в опалювальних сезонах 2021-2022; 2022-2023; 2023-2024 років включно належних до сплати сум за централізоване опалення квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , з урахуванням показань вузла розподільного обліку тепла, що встановлений у квартирі; Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що позивачка є власником житлової квартири за адресою: [ADDRESS] . Квартира, за власні кошти була обладнана приладом обліку теплової енергії, заводський номер 54894110. Чергова повірка приладу обліку відбулась «25» липня 2023 року, організація, що проводила повірку ДП «Укрметртестстандарт». З липня 2021 року та по день підписання цієї позовної заяви за зазначеним особовим рахунком утворилась заборгованість в розмірі 8 691 грн 48 коп., яка обумовлена тим, що нарахування суми до сплати за централізоване опалення здійснювалось без урахування показників лічильника у квартирі. Вважає що дії Відповідача щодо зняття з обліку встановленого згідно з проектом лічильника в належній мені на праві власності квартирі за адресою: [ADDRESS] та проведення нарахування оплати за комунальні послуги з постачання теплової енергії в опалювальні сезони 2021-2022; 2022-2023; 2023-2024 років без урахування щомісячних показників лічильника (заводський номер 54894110), є неправомірним. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2024 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 17 вересня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву з викладеними запереченнями. 07 листопада 2024 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, [PERSON] , є власником житлової квартири за адресою: [ADDRESS] . Постачальником центрального опалення і гарячого водопостачання (О і ГВП) у квартиру за зазначеною адресою є Комунальне підприємство Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (особовий рахунок [NUMBER] ). Квартира за адресою: [ADDRESS] обладнана приладом обліку теплової енергії, заводський номер 54894110. З липня 2021 року та по день подання позовної заяви за зазначеним особовим рахунком утворилась заборгованість в розмірі 8 691 грн 48 коп., яка обумовлена тим, що нарахування суми до сплати за централізоване опалення здійснювалось без урахування показників лічильника у квартирі. Позивачка зверталася до Підприємства із заявою про проведення коригування заборгованості за послугу з ЦО. Листом №4/03.2/7084 від 03.06.2024 була надана відповідь. Вказане не було спростовано сторонами у судовому засіданні. стосовно іншого майна - з 01.05.2018. Суд зазначає, що питання надання послуг з ІО регулюється Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830 (Правила), Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та іншими нормативно-правовими актами у сфері житлово- комунальних послуг. Пунктом 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов?язок відповідає зустрічному обов?язку виконавця, визначеному п. 2 ч. 2 ст. 8 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та враховуючи те, що співвласниками житлового будинку за адресою: [ADDRESS] не прийнято рішення про вибір іншої моделі договірних відносин та неукладені відповідні договори, послуги з ЦО надаються Підприємством Позивачу на підставі публічного договору про приєднання, з урахуванням норм чинного законодавства України та типового договору відповідно до Правил. Пунктом 8 Правил передбачено, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, який оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Відповідно до ч. 7 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до дати обрання співвласниками багатоквартирного будинку однієї з моделей організації договірних відносин та/або досягнення згоди з виконавцем про розмір плати за обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної комунальної послуги, між виконавцем відповідної комунальної послуги та кожним співвласником укладається публічний договір приєднання. Відповідно до ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України (ЦК України), договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною другою ст. 642 ЦК України встановлено, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції. 28.03.2018 у газеті Київської міської ради «Хрещатик» від 28.03.2018 № 34 (5085), розміщено оголошення про те, що КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» стає виконавцем послуг з ЦО та ЦПГВ та розміщеного договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, який є договором приєднання та вважається акцептованим усіма споживачами, які в установленому законом порядку не надали заперечення щодо його умов. Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов?язковим для виконання сторонами. Таким чином, комунальні послуги ЦО для Позивача у вищезазначеному житловому будинку надаються КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» на підставі публічного договору про приєднання. В свою чергу, відповідно до п. 12 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов?язаний надавати виконавцю комунальних послуг або іншій особі, що здійснює розподіл обсягів спожитих послуг, показання наявних приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в квартирі (приміщенні) багатоквартирного будинку, в порядку та строки, визначені договором. Як вбачається з п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», споживач щомісяця передає показання вузлів розподільного обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії виконавцю відповідних комунальних послуг або визначеній власником (співвласниками) іншій особі, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, у спосіб, передбачений договором. Виконавець періодично, не менше одного разу на рік, проводить контрольне зняття показань вузлів розподільного обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії у присутності споживача або його представника. Пунктом 11 Правил передбачено, що плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку води, а у разі його відсутності (несправності) за нормативами (нормами) споживання у таких випадках: у разі відсутності засобів обліку води, встановлених у квартирі (будинку садибного типу); у разі несправності квартирних засобів обліку, що не підлягає усуненню, з моменту її виявлення; у разі відсутності у виконавця показань квартирних засобів обліку за розрахунковий період. Отже, обов?язок Позивача передавати виконавцю послуг - Відповідачу показники вузла розподільного обліку прямо передбачено законодавством. Крім того, згідно ч. 2 ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Представником відповідача під час розгляду справи було наголошено увагу на тому, що ненадання Позивачем показників вузла розподільного обліку теплової енергії для потреб опалення окремого приміщення (квартири) протягом тривалого часу призводить до некоректного/хибного обліку спожитої теплової енергії по відношенню до інших мешканців квартир будинку та в подальшому такі показники мають бути скориговані всім мешканцям будинку як в бік збільшення так і в бік зменшення. Водночас, у квітні та травні поточного року Підприємством проведено контрольне зняття показників вузла розподільного обліку теплової енергії для потреб опалення окремого приміщення, а саме квартири споживача, та складено Акт №12364 від 30 квітня 2024 року, в якому зафіксовані показники вузла розподільного обліку теплової енергії. Після внесення фактичних даних Підприємством провелися коригування планових обсягів відповідно до нормативних вимог за особовим рахунком за адресою: [ADDRESS] . Заслуговує а увагу те, що розрахунок заборгованості за послуги з централізованого опалення (ЦО)/постачання теплової енергії (ТЕ) станом на 31.07.2024 за особовим рахунком [NUMBER] становить 3 980,98 грн, з чого слідує, що відповідачем було вжито заходів щодо здійснення перерахунку заборгованості. Позаяк цього заслуговує на увагу те, що відповідно до змісту статтей 11, 15 Цивільного кодексу України цивільні права та обов?язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Особа, права якої порушено може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, визначеним законом або договором. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини або інші способи захисту, що дозволяють відновити порушене право. Перелік способів захисту визначений ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов?язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до частин 1 та 2 статті 14 ЦК України цивільні обов?язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов?язковим для неї. Аналіз частини 2 статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб?екта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов?язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов?язковими для такого суб?єкта. При цьому такий спосіб захисту як здійснення перерахунку вартості послуг ні ст. 16 Цивільного кодексу України, ні іншими законами не визначений. Засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного прав. Однак, такий спосіб захисту, як здійснити перерахунок вартості послуг, сам по собі не сприятиме ефективному відновленню порушеного права. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 462/5889/16-ц (провадження № 61-909св17), оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії, - чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі у випадку пред?явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів. Отже, рахунки на оплату послуги з ЦО фактично є претензією та не свідчать про порушення прав споживачів, а є підставою для подальшого звернення виконавця послуг з відповідним позовом до суду. Такі висновки викладено в постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №234/18252/13, постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №522/12901/17-ц та постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №344/16988/14-ц. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦІК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі N? 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб?єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов?язку зобов?язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб?єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв?язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). За таких обставин, враховуючи, що позивачем належних та допустимих доказів, що вказували б на порушення її прав з боку відповідача не було надано, та, позаяк цього, встановлено, що позивачем було обрано неналежний спосіб захисту, доводи відповідача на свій захист позивачем не спростовані, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,

Outcome: dismissed