Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до Заводського районного суду м.Миколаєва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.10.2024 року справу передано до Центрального районного суду м.Миколаєва за підсудністю. Протоколом автоматизованого розподілу від 12.11.2024 року визначено головуючого суддю Чаричанського П.О. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва 13.11.2024 року прийнято до свого провадження вказану справу та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В позовній заяві позивач зазначив, що 27.04.2023 року він з відповідачем уклали шлюб, який був зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №145. Спільних дітей сторони не мають. Сімейне життя з відповідачем не склалося. Шлюбні відносини припинені та спільне господарство не ведеться. Згоди щодо добровільного розірвання шлюбу в органах РАЦС сторонами не вдалося досягти, оскільки позивачу не відоме місце перебування відповідача. Просив суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між ним та [PERSON] . В судове засідання позивач не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, надав заяву згідно якої просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилася. Про причини неявки суд не повідомила, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 27.04.2023 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про що складено відповідний актовий запис №145. Згідно ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюб є сімейний союз жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Виходячи з викладеного, суд приходить до переконання, що шлюб між сторонами розпався, подружні стосунки носять формальний характер, подальше спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам подружжя, та враховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим, приходить до висновку, що вимога позивача про розірвання шлюбу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Згідно з ч. 2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Згідно ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 13 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а тому з відповідача мали б бути стягнуті 1211 грн. 20 коп. судові витрати у виді судового збору на користь держави. Водночас згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі, відмови позивача від позову, визнання позову\~відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні заяви. Виходячи з\~з наведеного,\~та з\~врахуванням того,\~що відповідач\~визнала позовні\~вимоги до\~початку розгляду\~справи по\~суті,\~то суд\~вважає,\~що є\~підстави для\~стягнення з\~відповідача на\~користь держави\~судового збору\~в розмірі\~50\~відсотків,\~що становить\~605 гривень 60 копійок.

Outcome: approved