Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду із зазначеним позовом та просив визнати шлюбний договір укладений 05.03.2020р., між [PERSON] , та [PERSON] , недійсним, визнати майно набуте після укладеного шлюбного договору спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , та [PERSON] . В обґрунтування вимог посилається на те, що він є стягувачем у виконавчому провадженні щодо стягнення боргу з [PERSON] . Виконавче провадження триває з 2013 року, [PERSON] , весь цей час ухиляється від виконання судового рішення. 05.03.2020р., між [PERSON] , та [PERSON] , укладено шлюбний договір згідно до умов якого майно набуте після укладення шлюбного договору належить на праві власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно набуте та/або зареєстроване. Саме після укладення цього договору подружжя набуває право власності на нерухоме та рухоме майно, яке реєструється на ім`я [PERSON] . Таким чином, позивач вважає зазначений шлюбний договір недійсним, укладеним з метою уникнення [PERSON] , виконання рішення суду про стягнення боргу, адже будь-якого майна відповідач не має. На підставі зазначеного просив позов задовольнити. Від представника позивача адвоката Бец Н.А., надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача (а.с. 220). Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 212), причини неявки не повідомив. Надав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позивачем не надано доказів про наявність у нього достатніх доходів на придбання зазначеного в позові майна. [PERSON] , не надавала йому дозвіл на отримання позики від [PERSON] , а тому не повинна нести відповідальності. А також він тривалий час не проживає з [PERSON] . За таких підстав просив в позові відмовити. Відповідачка [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 214), причини неявки не повідомила, відзив на позов не подавала. Справу розглянуто за відсутності учасників справи. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що в жовтні 2011 року [PERSON] (далі - кредитор, стягувач, позивач) звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] (далі боржник, відповідач), в якому просив суд стягнути із відповідача на свою користь заборгованість за договором позики №1 від 25.06.2010р., в розмірі 639\~400,00 грн. та три проценти річних за порушення виконання грошового зобов`язання в розмірі 1 576,60 грн. 24 липня 2012 року [PERSON] (дружиною [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00040206341 від 21.06.2023) була подана до Приморського районного суду м. Одеси позовна заява про визнання договору позики №1 від 25.06.2010р., недійсним з підстав відсутності її письмової згоди на укладення даного договору. Судом об`єднано в одне провадження позовні вимоги по даним цивільним справам та присвоєно єдиний №1527/2-5481/11, що підтверджується ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26.10.2012р., по справі № 1527/2-5481/11. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2012 року по справі 1527/2-5481/11 позовну заяву [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним залишено без розгляду. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2012 року по справі №1527/2-5481/11 позовні вимоги [PERSON] , задоволені частково. Стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] , суму боргу за договором позики 632\~752,00 гривень, 3% річних за прострочення грошового зобов`язання в розмірі 1 560,21 гривень та судові витрати. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22 травня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON] , задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 04 грудня 2012 року в частині стягнення 3% річних скасовано та в задоволені позову в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін. На виконання вказаного судового рішення Суворовським районним судом м. Одеса 02 липня 2013 року було видано виконавчий лист №1527/2-5481/11, який неодноразово пред`являвся кредитором до виконання. Постановою головного державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Дараган Вікторією Олександрівною відкрито виконавче провадження №53254958 з примусового виконання виконавчого листа №1527/2-5481/11, виданого 02 липня 2013 року. Дана постанова була направлена боржнику рекомендованим поштовим відправленням та ним отримана 28.01.2017р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 6510201261180. 19.01.2017р., державним виконавцем Дараган В.О., винесена постанова про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] , у межах суми 698\~110,20 грн. 14.02.2017р., до державного виконавця від боржника [PERSON] , надійшли пояснення за фактом невиконання рішення суду разом з декларацією про майно і доходи від 09.02.2017р., згідно з якою у [PERSON] , не було жодного майна та жодних доходів. Через три місяці після подання державному виконавцю декларації, [PERSON] , разом з дружиною [PERSON] здійснив інвестування у нове будівництво, а саме 23 травня 2017 року між [PERSON] , та ТОВ «СК ІНВЕСТ» було укладено Договір № 498/67 про участь у Фонді фінансування будівництва. Предметом вказаного договору було інвестування житлової квартири загальною площею 102,8 кв.м., майбутня адреса якої: [ADDRESS] . Згідно з додатком 2 до договору загальна вартість об`єкта інвестування складає 911\~800,00 грн. і вноситься Довірителем на рахунок операцій ФФБ на протязі 10 робочих днів з дати укладення цього договору. Отже, при наявності виконавчого провадження №53254958 про стягнення боргу та накладення арешту на майно боржника, подружжя використало кошти на інвестування нового будівництва, тобто вчинили умисні дії на ухилення від виконання обов`язків, покладених рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2012р., у справі № 1527/2-5481/11. 05 березня 2020 року між [PERSON] , та [PERSON] , було укладено шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рощіною Г.І., за реєстровим №199. Даним договором встановлено особливості правового режиму майна подружжя, зокрема: п. 2.2. Все майно, рухоме та нерухоме, набуте Подружжям після реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з Подружжя, на чиє ім`я воно придбане та/або зареєстроване, та у разі розірвання шлюбу поділу між Подружжям не підлягає. п. 2.3. Все майно, рухоме і нерухоме, яке набуватиметься Подружжям після укладення даного Договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з Подружжя, на чиє ім`я воно набуте та/або зареєстроване. п. 2.9. Паї, інші майнові права на об`єкти нерухомості, що будуються, будь-які результати від інвестиційної діяльності, в тому числі майно, що отримане від участі у інвестуванні/ фінансуванні будівництва нерухомого майна, участі у фондах фінансування будівництва, фонді операцій з нерухомістю, є особистою приватною власністю того з Подружжя, на чиє ім`я оформлений відповідний договір та інші, передбачені законодавством, документи на інвестування будівництва, зареєстровано право власності. п.2.10. Сторони домовились що будь-які вже існуючі зобов`язання та ті що виникають у майбутньому за договорами позики, кредитними договорами, іншими договорами та правочинами є особистими зобов`язаннями того з Подружжя, хто є стороною таких договорів та правочинів. Після укладеного 05.03.2020р., шлюбного договору, а саме 13 березня 2020 року у зв`язку із завершенням будівництва об`єкту інвестування (квартири) [PERSON] , було видано довідку № 13/3-1 про право набуття у власність об`єкта інвестування, виписку з переліку осіб, які брали участь в інвестуванні та в повному обсязі внесли плату та акт приймання передачі об`єкта інвестування. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що шлюбний договір укладений відповідачами за вісім днів перед отриманням від ТОВ «СК ІНВЕСТ» документів на право власності на об`єкт інвестування квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , був укладений з метою зміни правового режиму майна, набутого подружжям за час шлюбу з спільної сумісної власності на режим особистої приватної власності кожного з них, на кого таке майно зареєстровано, а відтак і недопущення звернення стягнення на майно боржника у виконавчому проваджені. 30 березня 2020 року на підставі вказаних документів та договору про участь у Фонді фінансування будівництва № 498/67 за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою №362371004 від 18.01.2024. Також встановлено, що за дружиною [PERSON] , зареєстровано автомобіль марки «VOLKSWAGEN ID.4», 2022 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , і автомобіль марки «NISSAN LEAF», 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . З урахуванням років випуску автомобілів вони були придбані після присудження до стягнення з [PERSON] , заборгованості перед [PERSON] . 18.09.2023 [PERSON] , було повторно подане пояснення щодо невиконання рішення суду у виконавчому провадженні №53254958. В поясненні боржник заявляє, що квартира є особистою власністю його дружини та не є спільною власністю подружжя. Крім того, зазначає що не отримує доходів, не працевлаштований та не має майно, на яке можна було б звернути стягнення. Також повідомляє виконавця, що він є засновником адвокатського бюро «Семенов і партнери», але це є формою адвокатської діяльності та корпоративні права в цьому бюро не можуть бути реалізовані третім особам. З вищезазначеного вбачається, що все нерухоме та рухоме майно, придбане подружжям у шлюбі було зареєстровано виключно на дружину [PERSON] , та після укладення сторонами шлюбного договору. Отже, знаючи про накладення арешту на все майно боржника в рамках виконавчого провадження та про можливі заходи примусового виконання, будучи зацікавленими в уникненні звернення стягнення на частку в спільному сумісному майні подружжя, подружжя використало механізм укладення шлюбного договору для створення підґрунтя зміни режиму власності. Оспорюваний шлюбний договір було укладено відповідачами саме у період настання зобов`язання зі сплати боргу за договором позики, в яких кредитором виступає позивач та за час відкритого виконавчого провадження, накладення арешту на все майно боржника. З аналізу змісту оспорюваного шлюбного договору, а також хронології подій, які передували його укладенню та після його укладення, можна дійти висновку, що внаслідок укладення цього договору відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно [PERSON] , яке набуте ним разом з [PERSON] , в шлюбі, для погашення боргу перед [PERSON] , за договором позики. Відповідно до ст. 103 СК України, шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Згідно висновків, викладених Верховним Судом України у Постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17 та від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, у яких зазначено, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто,\~Велика Палата\~Верховного Суду\~у справі\~№ 369/11268/16-ц\~(провадження\~№ 14-260цс19)\~сформулювала підхід,\~за яким\~допускається кваліфікація\~фраудаторного правочину\~в позаконкурсному\~оспорюванні як:\~фіктивного (стаття\~234\~ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). У статті 60 СК України закріплено принцип спільності майна подружжя. Сторони шлюбного договору мають можливість домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України. При цьому майно, набуте за час шлюбу, належатиме кожному з подружжя на праві приватної власності (роздільне майно) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2022 року в справі № 755/5802/20 (провадження № 61-17477св21). В постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 вересня 2023 року по справі № 755/3563/21 (провадження №61-1957св23) зазначено: «Шлюбний договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками приватних відносин, покликаний забезпечити регулювання приватних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення шлюбного договору не для регулювання цивільних відносин та не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Договором, що вчиняється на шкоду кредитору (фраудаторним договором), може бути й шлюбний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при вчиненні шлюбного договору має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати такий договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення шлюбного договору; те, що внаслідок вчинення шлюбного договору відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна боржника (наприклад, подружжя про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України). Подружжя, яке домовляється в шлюбному договорі про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України, після настання строку повернення позики чи пред`явлення позову про стягнення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки оспорюваний договір направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна боржника.» Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до абзацу 5 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК (435-15) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК). Аналогічні положення закріплені в частинах 1, 3 ст.368 ЦК України. Вказані норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц, а також Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17. Позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя конкретного майна, набутого ними під час шлюбу також підлягають задоволенню, оскільки є наслідком визнання шлюбного договору недійсним (реституція) та похідними вимогами від визнання недійсним шлюбного договору, не зважаючи на те, що спільність майна подружжя презюмується ст. 60 СК України. Саме визначення об`єктів спільною сумісною власністю подружжя унеможливить виникнення будь-яких подальших майнових спорів щодо правового режиму даного майна та дозволить державному виконавцю та виконати рішення суду, що набрало законної сили 22 травня 2013 року, а тому такі вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір.

Outcome: approved