Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-09 00:00:00

22.05.2023 року до Дніпровського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, та відповідно до пред`явлених вимог просив суд: «1.Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за Договором позики грошей від 30.09.2019 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б. за реєстровим №906, у сумі основного боргу 2 625 026,18 грн., інфляційного збільшення у сумі 1 271 498,63 грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 206 855,95 грн., а всього 4 103 380,76 грн. 2. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, у вигляді судового збору сплаченого позивачем за подання цієї позовної заяви в розмірі 13420,00 грн.» Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30.09.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики грошей від 30.09.2019 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б. за реєстровим №906 (далі - Договір). Відповідно до п.1 Договору Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти в сумі 2 625 026,18 грн., що є еквівалентною 109 000,00 доларів США, а Позичальник зобов`язується у порядку та на умовах передбачених цим Договором, повернути Позикодавцю таку ж суму грошових коштів. Грошові кошти, що є предметом цього договору, передані Позикодавцем Позичальнику під час підписання цього договору. Згідно п.2 Договору Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю грошові кошти в гривні готівкою в строк до першого жовтня дві тисячі двадцятого року включно. Після повернення позики в повній сумі Позикодавець повинен повернути Позичальнику оригінал договору позики. У разі неможливості його повернення Позикодавець видає Позичальнику заяву про повернення всієї суми позики, справжність підпису на якій має бути засвідчена нотаріально. Наявність у Позичальника оригіналу «його договору або такої заяви підтверджує виконання Позичальником свого обов`язку. Відповідно до п.3 умов Договору якщо Позичальник буде повертати позику частинами, фактом підтвердження платежів будуть розписки про отримані грошові кошти, надані Позикодавцем. Таким чином, станом на сьогоднішній день, настав строк виконання Відповідачем своїх зобов`язань за Договором. Однак, в порушення умов Договору, станом на сьогоднішній день Відповідачем не були повернені позичені грошову кошти Позивачу у сумі 2 625 026,18 грн. У зв`язку з ухиленням Відповідача від виконання своїх грошових зобов`язань, Позивач був вимушений звернутися 19.05.2023 р. вимогою до Відповідача про повернення грошових коштів, яка була відправлена рекомендованою поштовою кореспонденцією за трек-номером 0200253951426. При цьому, Відповідач всіляко ухиляється від будь-яких контактів з Позивачем, та не бажає виконувати свої грошові зобов`язання, у зв`язку з чим позивач змушений був звернутись до суду про стягнення основного боргу в сумі 2 625 026,18 грн., а також інфляційного збільшення у сумі 1 271 498,63 грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 206 855,95 грн., а всього 4 103 380,76 грн. 22.05.2023 року позовну заяву, в порядку автоматизованого розподілу справ між суддями позовну заяву, передано на розгляд судді Коваленко І.В. 02.06.2023 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у цивільній справі відкрито провадження та призначено розгляд у порядку загального позовного провадження. 12.07.2023 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» - Микитенко Олени Вікторівни про вступ у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. (а.с.35-111 т.1) 24.07.2023 року (вх.№36229), з дотриманням вимог статей 127, 174, 178 ЦПК України, представник відповідача [PERSON] - адвокат Грушко О.О. подав до суду відзив на позов, з доказами направлення відзиву іншим учасникам справи. За змістом відзиву представник відповідача висловив свою позицію щодо предмету та підстав позову, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав наведених у відзиві на позов. В обґрунтування заперечень проти позову вказував, що позивачем не підтверджено факт надання коштів у позику на користь відповідача, тобто не доведено виконання своїх зобов`язань за Договором позики. Таким чином, відповідач вважає, що позовні вимоги [PERSON] засновані на припущеннях, оскільки у матеріалах даної справи не міститься жодного документу, який мав би достатню доказову силу на підтвердження факту передання коштів позивачем відповідачу, відтак, на думку відповідача, позивачем не доведено і факт виникнення та наявності заборгованості за Договором позики. Посилаючись на правові висновки викладених у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 606/2445/14-ц, відповідач вважав, що саме розпискою повинен підтверджуватись факт передачі в борг коштів за Договором позики, а за відсутності розписки неможливо вважати доведеною обставину наявності заборгованості та остаточного завершення оформлення грошових зобов`язань муж позивачем та відповідачем за Договором позики. Крім того, 19 травня 2023 року позивачем було направлено відповідачу вимогу про повернення грошових коштів, проте, вказаний документ було отримано відповідачем 29 травня 2023 року, тобто після подання позивачем позовної заяви у даній справі. Таким чином, позивач навіть не надав можливості відповідачу спробувати врегулювати спір у даній справі у позасудовому порядку, а сам факт направлення відповідної вимоги слід розглядати як беззмістовну спробу надати відповідачу нереалізовану можливість домовитись із позивачем про способи вирішення суперечливих питань у правовідносинах. (а.с.115-128 т.1) 24.10.2023 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява представника [PERSON] - адвоката Артюхова Дмитра Сергійовича, позовна заява про визнання недійсним договору позики грошей третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору. (а.с.139-144 т.1) 07.11.2023 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відмовлено у задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» - Микитенко Олени Вікторівни про вступ у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. (а.с.149-152 т.1) 13.11.2023 року представник позивача [PERSON] - адвокат Хомишин М.А. подав до суду заперечення на позовну заяву [PERSON] , обґрунтувавши тим, що після ознайомлення з позовною заявою [PERSON] , позивач просить звернути увагу суду, що позовна заява не містить клопотання про вступ до участі у справі в якості третьої особи з самостійними вимогами - [PERSON] , у зв`язку з чим позивач просить суд не вважати поданий позов заявою про вступ до участі у справі в якості третьої особи та залишити позовну заяву [PERSON] без розгляду, через те, що по своїй правовій природі є окремим самостійним позовом. (а.с.159 т.1) 13.11.2023 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відмовлено у прийнятті позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору позики грошей, до спільного розгляду з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та вступі третьої особи [PERSON] , яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, та повернуто даний позов заявнику. Вказаною ухвалою залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON] . У підготовчому засіданні оголошено перерву на 16 січня 2024 року. (161-164 т.1) 07.03.2024 року (вх.№13207), з дотриманням вимог статей 127, 174, 178 ЦПК України, представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] - Артюхов Д.С. подав до суду пояснення третьої особи щодо позову, з доказами направлення пояснень іншим учасникам справи. За змістом пояснень представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору висловив свою позицію щодо предмету та підстав позову, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав наведених у поясненнях на позов. На думку третьої особи, позивачем не підтверджено факт надання коштів у позику на користь відповідача, тобто не доведено виконання своїх зобов`язань за Договором позики, а також не підтверджено факт укладання вказаного договору. Таким чином, третя особа вважає, що позовні вимоги [PERSON] засновані на припущеннях. Виходячи з розміру грошових коштів, що отримані відповідачем за Договором позики, а саме 2625026,18 грн, що є еквівалентною 109000,00 доларів США, вказана угода явно не являється дрібною побутовою, та такою, що визначена у ст. 31 ЦК України, а саме - правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Таким чином, Договір позики укладено стосовно цінного майна. Отже, при підписанні Договору позики між позивачем та відповідачем, необхідним було отримання від третьої особи письмової згоди на його укладення. До того ж, відповідно до положень абзацу 2 пункту 9 Договору позики: «цей договір укладається Позичальником за згодою другого із подружжя - [PERSON] , викладеному на бланку ННН 958118 у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б. 30 вересня 2019 року за реєстровим № 905». Проте, Позивачем не додано до позовної заяви копії зазначеної згоди [PERSON] у вигляді відповідної заяви. На думку третьої особи відсутність вказаної вище заяви [PERSON] унеможливлює укладання Договору позики, що в свою чергу ставить під сумнів надання коштів Позивачем Відповідачу за неіснуючим Договором позики. До того ж, положеннями абзацу 4 пункту 6 Договору позики визначено наступне: «Сторони домовились, що документом, який підтверджуватиме прострочення виконання Позичальником зобов`язань та безспірність заборгованості, буде письмове нагадування (у вигляді заяви) Позикодавця про суму заборгованості, яка підлягає поверненню, та строк платежу, передане зі зворотним повідомленням Позичальнику у порядку, передбаченому ст.84 Закону України «Про нотаріат»». Отже, з наведеного стає об`єктивно зрозумілим, що на підтвердження прострочення виконання Відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення коштів за Договором позики, Позивач повинен був додати до позовної заяви або копію зворотного повідомлення про вручення відповідної заяви нотаріусом Відповідачу, або розписку Відповідача про отримання відповідної заяви від нотаріуса, або свідоцтво про передачу заяви. Однак, або копії, або оригіналу жодного з вище перелічених документів, який би підтверджував не повернення Відповідачем коштів за Договором позики, Позивачем так і не додано до позовної заяви. (а.с.187-191 т.1) 01.08.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва закрито підготовче провадження у цій справі, яку призначено до судового розгляду по суті та встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі. Представник позивача - адвокат Хомишин М.А. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини не явки не повідомили. Третя особа [PERSON] та її представник у судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини не явки не повідомили. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Судом встановлено, що 30.09.2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено Договір позики грошей від 30.09.2019 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б. за реєстровим №906. (а.с. Відповідно до п.1 Договору Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти в сумі 2 625 026,18 грн., що є еквівалентною 109 000,00 доларів США, а Позичальник зобов`язується у порядку та на умовах передбачених цим Договором, повернути Позикодавцю таку ж суму грошових коштів. Грошові кошти, що є предметом цього договору, передані Позикодавцем Позичальнику під час підписання цього договору. (а.с.11 т.1) Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ч. 1 ст.209 ЦК України, п равочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно ч.ч.2-4 ст.209 ЦК України, нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. За бажанням фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно п.2 Договору, Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю грошові кошти в гривні в сумі, що є що є еквівалентною 109 000,00 доларів США (сто дев`ять тисяч доларів США 00 центів), за встановленим Національним банком України офіційним курсом гривні щодо іноземних валют на дату повернення позики, готівкою в строк до першого жовтня дві тисячі двадцятого року включно. Після повернення позики в повній сумі Позикодавець повинен повернути Позичальнику оригінал договору позики. У разі неможливості його повернення Позикодавець видає Позичальнику заяву про повернення всієї суми позики, справжність підпису на якій має бути засвідчена нотаріально. Наявність у Позичальника оригіналу його договору або такої заяви підтверджує виконання Позичальником свого обов`язку. Відповідно до п.3 умов Договору, якщо Позичальник буде повертати позику частинами, фактом підтвердження платежів будуть розписки про отримані грошові кошти, надані Позикодавцем. У абзаці 2 пункту 9 Договору позики передбачено, що цей договір укладається Позичальником за згодою другого із подружжя - [PERSON] , викладеному на бланку ННН 958118 у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б. 30 вересня 2019 року за реєстровим № 905. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. На підтвердження отримання відповідачем грошових коштів за укладеним між сторонами договором позивач вказує, що у п.1 Договору сторони визначили, що грошові кошти, що є предметом цього договору, передані Позикодавцем Позичальнику під час підписання цього договору. У судовому засіданні на вимогу суду позивач надавав для огляду наявний у нього оригінал Договору позики від 30.09.2019 року. Відповідно до положень ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України, який у своїй Постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень частини 3 статті 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що дійсно між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, суть яких, згідно ст.1049 ЦК України, полягає в тому, що боржник зобов`язаний повернути позикодавцеві борг, грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені між ними Договором. Як встановлено з матеріалів справи, відповідач по теперішній час позивачу борг не повернула в повному обсязі. Наявність у позивача оригіналу Договору позики підтверджує невиконання відповідачем свого обов`язку. Натомість, на підтвердження повернення суми позики або її частини відповідач не надав суду ані заяви позивача про повернення всієї суми позики, ані розписок позивача про отримані грошові кошти. Суд не приймає до уваги пояснення третьої сторони у справі [PERSON] про те, що позивачем не додано до позовної заяви копії зазначеної згоди [PERSON] у вигляді відповідної заяви, що на її думку, ставить під сумнів надання коштів позивачем відповідачу за неіснуючим Договором позики, виходячи з наступного. Так, силу вимог ч.ч.1,3 ст.65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595. (далі - Порядок) Відповідно до пункту 4 Глави 1 (Основні правила посвідчення правочинів) Розділу ІІ (Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій) Порядку, правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Зі встановлених судом обставин справи, з урахуванням поданих сторонами доказів, суд не вбачає підстав ставити під сумнів факт надання позивачем коштів відповідачу за Договором позики, згоду на укладення якого нотаріус отримав від дружини відповідача - [PERSON] . Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у Постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №130/2604/18 визначено, що відповідно до ст.526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Водночас у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №500/5194/16 визначено, що з метою забезпечення єдності практики наявні підстави для відступу від висновків, викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 квітня 2018 року у справі №916/1435/17 та постанові Верховного Суду України від 21 червня 2017 року в справі №910/2031/16, та сформульовано висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Таким чином позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 2 625 026,18 грн., що за курсом Національного банку України на день подання позову є еквівалентною 109 000,00 (сто дев`ять тисяч доларів США 00 центів) доларів США, підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь інфляційних збитків та 3% річних, суд приходить до висновку про їх часткове задоволення, виходячи з наступного. Позивачем надано Розрахунок інфляційних витрат та пені (ст.625 ЦК України та п.7 Договору) простроченої заборгованості за Договором позики грошей від 30.09.2019, здійснений за період з 01.10.2020 до 18.05.2023 року (959 днів), відповідно до якого: Основна сума заборгованості за Договором складає - 2 625 026,18 грн; Інфляційне збільшення складає - 1 271 498,63 грн; 3% річних складає - 206 855,95 грн. 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який продовжувався Указами Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року, № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, № 341/2022 від 17 травня 2022 року, № 573/2022 від 12 серпня 2022 року, № 757/2022 від 07 листопада 2022 року й діє станом на день розгляду справи. 17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відтак, суд приходить до переконання, що нараховані відсотки за період з 23 лютого 2024 року по 18 травня 2023 року, підлягають списанню, а стягненню підлягає лише інфляційне збільшення суми боргу у сумі 443 373,96 грн та 3 % річних від простроченої заборгованості в розмірі 109 981,69 грн, розрахованих за період 01.10.2020 по 22.02.2024 року. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором позики. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України, встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги були задоволені частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 10 125,39 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial