Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. [PERSON] 27.05.2024 звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, згідно якого просить суд: - встановити факт самостійного виховання та утримання дитини, без участі матері, а саме: встановити факт самостійного виховання та утримання батьком - [PERSON] неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позов обґрунтований тим, що позивач з відповідачкою [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з 08.02.2002 року. Від шлюбу у сторін народився син, [PERSON] , [INFO] . У 2019 році відповідач [PERSON] виїхала за кордон. 02.11.2020 року шлюб між сторонами було розірвано. 25.02.2021 року між позивачем та відповідачем укладено нотаріально завірений договір, згідно якого місцем проживання [PERSON] , [INFO] визначено місце проживання батька. Позивач вказує, що син постійно проживає разом з ним, так як матір не має бажання займатися його вихованням та утриманням, мешкає за кордоном, не підтримує взагалі відношення з сином, не спілкується з ним. Позивач, посилаючись на те, що він є особою призовного віку, який самостійно виховує дитину, звернувся до суду з відповідним позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, просили суд задовольнити позов. Відповідач відзиву на позов не надала, про місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином у встановленому законом порядку, а тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.. Представник Служби у справах дітей Степанківської сільської ради Глієва-Жупинас М.Ш. в судовому засіданні проти позову не заперечувала. Представник [INFO] в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи був повідомлена належним чином у встановленому законом порядку. ІІ. Інші процесуальні дії у справі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 21.10.2024 справа розподілена для розгляду судді Тептюку Є.П. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 22.10.2024 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 03.12.2024 року справу призначено до судового розгляду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивач з відповідачкою [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з 08.02.2002 року. Від шлюбу у сторін народився син, [PERSON] , [INFO] . У 2019 році відповідач [PERSON] виїхала за кордон. 02.11.2020 року шлюб між сторонами було розірвано. 25.02.2021 року між позивачем та відповідачем укладено нотаріально завірений договір, згідно якого місцем проживання [PERSON] , [INFO] визначено місце проживання батька. Рішенням Степанківської сільської ради від 13.07.2023 року № 95 місцем проживання [PERSON] , [INFO] визначено місце проживання батька. Відповідно до акту обстеження соціально-побутових умов проживання від 16.04.2024, [PERSON] та неповнолітній дитина [PERSON] [INFO] проживають за адресою: [ADDRESS] , батько виховує та утримує дитину самостійно. Згідно пояснень свідка [PERSON] , наданих в суді, що [PERSON] [INFO] проживає разом з батьком [PERSON] та знаходиться на його повному утриманні та вихованні, батько піклується про належний фізичний, духовний розумовий, соціальний, гармонійний розвиток, є для дитини опорою та прикладом. Факт проживання дитини з батьком та перебування на його утриманні не спростований відповідачем. ІV. Застосовані релевантні джерела права. За положеннями ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини , іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.3 ст.151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Відповідно до ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. При цьому, згідно зі ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які: самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Відповідно до ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки - виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Згідно з п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до роз`яснень, що викладені в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.1, 2 та 4 ст.10 ЦПК України). У відповідності до вимог п.4 ст.264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. При визначені підсудності та можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства судом застосовано правовий висновок, зазначений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року по справі №560/17953/21. Згідно змісту п.116, 117 Постанови неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви. Отже, Велика Палата Верховного Суду вирішила за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі №287/167/18-ц (провадження №14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №290/289/22-ц (провадження №61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України. У даному випадку предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту який встановлює правосуб`єктність особи, як такою, яка самостійно виховує неповнолітню дитину, що є необхідним для застосування до заявника вимог п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ для отримання відстрочки від мобілізації, заяв з боку заінтересованих осіб про наявність спору з цього приводу або відомостей про наявність позасудового розгляду вказаного питання до суду не надходило, тому розгляд справи здійснено у порядку Цивільного процесу. При розгляді даної справи судом приймається до уваги, що Сімейним Кодексом України (далі СК) встановлено порядок визначення місця проживання дитини з одним з батьків, який вирішується самими батьками добровільно або судом у випадку наявності спору (ст.160 СК). Водночас, відповідно до п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Згідно Переліку документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що є додатком №5 до відповідного «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, визначено, що до документів, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину відносяться рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. У постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховним Судом викладено позицію про те, що сам факт розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з батьком, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини, тобто не встановлює статусу самостійного виховання, тому цей факт повинен встановлюватись окремо. V. Висновки за результатами розгляду справи. Досліджені судом докази та вищенаведені обставини дають змогу суду прийти до висновку про необхідність встановлення факту, який має юридичне значення, а саме того, що [PERSON] самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , мати дитини [PERSON] жодної участі у вихованні та утриманні сина не приймає. Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що матір дитини у разі встановлення факту самостійного виховання дитини батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування чи за рішенням суду. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі суд враховує, що\~згідно зі статтею 141 ЦПК України ці витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку суд повністю позов задовольнив, отже, судові витрати, понесені позивачем, які складаються зі сплаченого судового збору, підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved