Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , яким просить визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовано позовні вимоги тим, що вона [PERSON] , 13 січня 1983 року отримала ордер на право зайняття квартири [ADDRESS] . Разом з нею певний час проживав її син [PERSON] . В подальшому [PERSON] одружився та у нього народилась донька [PERSON] , яка також була зареєстрована за вищезазначеною адресою. Дружина [PERSON] уродженка міста Донецька. Певний час вони проживали разом в однокімнатній квартирі. У 2010 році [PERSON] разом з дружиною та донькою переїхали в Донецьку область, і з того часу не повертались. На неодноразові її прохання знятися з реєстраційного обліку, відповідач не реагував. Наразі, проживання у Донецькій області та отримання відповідачами російського громадянства, унеможливлює їх повернення до України. Реєстрація місця проживання відповідачів у спірній квартирі носить формальний характер, та обмежує право позивача на розпорядження майном. Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Ухвалою судді від 10.07.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено судове засідання. Ухвалою від 10.07.2024 р, залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради. Ухвалою від 24.09.2024 р витребувано з Суворовського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) належним чином засвідчену копію актового запису внесеного на ім`я [PERSON] (свідоцтво про народження [NUMBER] ). Ухвалою від 24.09.2024 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] , з`явившись до судового засідання, підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просила позов задовольнити. Пояснила, що її син [PERSON] , відповідач по справі, ще у кінці липня 2009 року переїхав проживати до м. Донецьк, де його дружина отримала у спадок будинок, разом із донькою, онукою позивача - [PERSON] , та більше жодного разу не приїзджав Вона ніколи не чинила сину та онуці перешкод у користуванні квартирою, син покинув місце проживання в ній з власної ініціативи, поїхав за своєю дружиною. Весь цей час позивачка самостійно утримує квартиру, сплачує комунальні послуги, внаслідок відсутності сина та онуки, вона позбавлена можливості здійснити приватизацію квартири. Представник позивача [PERSON] - адвокат Павленко А.Л. надала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримала, просила розглянути справу у її відсутність. Не заперечувала проти заочного розгляну справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином за зареєстрованим місцем проживання в порядку статей 128, 130 ЦПК України, рекомендовані повідомлення повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що судом розцінюється як належне повідомлення. Така позиція суду відповідає судовій практиці з розгляду аналогічних спорів: Постанови Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30 листопада 2022 року у справі №760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), 31 серпня 2022 року у справі №760/17314/17). Відзиву від відповідачів на позов до суду не надходило, заяв про розгляд справи у їх відсутність до суду останні не подавали. Також відповідачі були повідомлені про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Належним чином сповіщений представник третьої особи - органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації ОМР в судове засідання не з`явився. Про причини неявки суд не повідомив. Будь-яких заяв або клопотань до суду не подавав. Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, заяв про відкладення розгляду справи, належне повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи, неповідомлення відповідачем причин неявки у судове засідання, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши заочне рішення, що відповідає ч.1 ст. 280 ЦПК України. Судом здійснювалось фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку що позовна заява підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлено, що 13 січня 1983 року [PERSON] видано Ордер № 52 Виконавчим комітетом Жовтневого райсовета народних депутатів м.Одеси на право зайняття квартири [ADDRESS] . Відповідно до вказаного Ордеру № 52, родина [PERSON] складається з двох осіб, квартира однокімнатна, житловою площею 18,03 кв.м. В квартирі [ADDRESS] , крім позивача, зареєстрований її син [PERSON] , [INFO] та онучка [PERSON] , [INFO] . Це підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої Головою правління ОСББ «Балківська-20». Відповідно до Акту про не проживання від 30.08.2016р., складеного сусідами позивачки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та завіреного начальником ЖЄУ - Форфонтовим В.А., вбачається, що [PERSON] та [PERSON] , не проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Акту про не проживання від 30.05.2024р., складеного сусідами позивачки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та завіреного головною правління ОСББ «Балківська-20», вбачається, що [PERSON] та [PERSON] , не проживають за адресою: [ADDRESS] , більше 14 років, у квартирі відсутні будь-які їх речі. Відповідно до частини першої статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Верховний Суд зазначає, що ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частина третя статті 77 ЦПК України). Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України). Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. У цій справі суд бере до уваги, що відповідач у судове засідання не з`явився, будь-які заперечення на спростування доводів позивача суду не надав, а тому за правилами статей 77 - 80 ЦПК України, оцінює подані позивачем докази щодо належності, допустимості, достовірності та достатності, із урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 липня 2021 року по справі № 227/1044/20. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року по справі № 6-57цс11 зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до положень частин 1,2 статті 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно ст.72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Проаналізувавши наведену норму закону, суд дійшов висновків, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності, їх поважність та термін відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Подібної позиції дотримується Верховний суд при розгляді аналогічних спорів(постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2020 р. у справі № 209/2642/18). Виходячи з вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У судовому засіданні знайшли своє підтвердження обставини не проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , понад шість місяців, а саме з 2010 року, комунальні платежі останні не сплачують, їх речі в квартирі відсутні, [PERSON] свідомо виїхав з квартири, переїхавши проживати в м. Донецьк, набув громадянства іншої держави. Це підтверджується матеріалами справи, зокрема: актами від 30.05.2024р. та від 30.05.2016 року, складеним та підписаним сусідами позивачки, які містять підпис та печатку начальника ЖЕУ; електронними доказами - скріншотами переписки між позивачем та її сином (відповідачем по справі), який повідомляє позивачці що є громадянином Російської Федерації, зареєстрований разом із дружиною та донької [PERSON] в м. Донецьку; показами свідків [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] , з`явившись до судового засідання, зазначила, що являється племінницею позивача, та двоюрідною сестрою відповідача [PERSON] . З [PERSON] вона знайома з дитинства, він одружився, у нього народилася дитина, і через чотири місяці після народження дитини, приблизно у 2009 році, він переїхав проживати до м. Донецьк, і більше жодного разу до м. Одеси не повертався. Позивачка ніколи не чинила перешкод [PERSON] та [PERSON] у користуванні квартирою. По телефону свідок спілкувалась із відповідачем, іноді, з його слів вони отримали громадянство іншої країни, зареєстровані в м. Донецьк. Свідок [PERSON] , з`явившись до судового засідання, зазначила, що являється сусідкою позивачки, проживає за адресою: [ADDRESS] , у неї з позивачкою дружні відносини. [PERSON] , відповідач по справі, одружився, вона була на весіллі, спочатку відповідач з дружиною проживали разом із позивачкою в кв. [ADDRESS] , а потів поїхали до м. Донецьк, оскільки дружині [PERSON] її бабуся залишила будинок, це був приблизно 2009 рік. Після переїзду, свідок жодного разу до м. Одеси та квартири [ADDRESS] не приїздив, свідомо та з власної ініціативи покинув місце проживання в м. Одеса разом із сім`єю. Згідно рішення Ради Національної безпеки і оборони України від 19.03.2019 року відносно дружини відповідача [PERSON] , як голови територіальної виборчої комісії №212, застосовано обмежувальні заходи (санкції) строком на три роки. Згідно бази Центру дослідження ознак злочинів проти національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку «Миротворець», до неї внесено [PERSON] , [INFO] (дружину відповідача). Поважної причини відсутності [PERSON] , [PERSON] за місцем своєї реєстрації: в квартирі [ADDRESS] , понад шість місяців, а саме з 2010 року, судом не встановлено. Суд зазначає, що відповідач [PERSON] не має у власності на території України нерухомого майна, разом із тим на думку суду, ця обставина, із урахуванням відсутності його в квартирі [ADDRESS] понад шість місяців, а саме з 2010 року, відсутності доказів створення перешкод у користуванні квартирою, раніше встановлених обставин свідомої поведінки відповідача щодо залишення житла, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому, суд вважає що також підлягає задоволенню позов в частині визнання такою що втратила право користування житловим приміщенням: кв. [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] . Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Отже виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. За нормами ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Судом встановлено, що на час звернення [PERSON] з позовом до суду 18.06.2024 року, [PERSON] виповнилось 14 років. Згідно із з частинами першою-третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років - є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. В цьому випадку, зібрані по справі докази в їх сукупності вказують на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] на спірній житловій площі більше шести місяців не проживають, а саме з 2010 року, без поважних на те причин, належні їм речі в квартирі відсутні, [PERSON] свідомо змінив місце свого проживання, переїхавши із сім`єю проживати до м. Донецька, що свідчить про свідому поведінку такої особи та про втрату ним інтересу до житлового приміщення - квартири [ADDRESS] . За викладених обставин, враховуючи досягнення відповідачем [PERSON] віку 14 року, наявності підстав для визнання її батька [PERSON] таким що втратив право користування житловим приміщенням, не проявлення нею інтересу на збереження права користування цим житловим приміщенням, суд дійшов висновку про задоволення позову також і в частині вимог до неї. До такого висновку суд дійшов із врахуванням висновків Верховного Суду викладених у постанові від 19 січня 2022 року по справі № 577/2727/20-ц, згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" № 1382-ІУ від 11.12.2003р. зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщення. Зазначена норма вказує на достатність рішення суду, яке набрало законної сили про визнання особи такою, що втратила право користування житлом для зняття її з реєстраційного обліку відповідним органом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I). Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом з тим у спірних правовідносинах права позивача як основного користувача, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV«Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Суд виходить із того, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. На час ухвалення судом рішення знайшли своє підтвердження обставини проживання відповідачів у м. Донецьку, з 2010 року, де вони забезпечені житлом. В свою чергу, позивач внаслідок реєстрації відповідачів за адресою: [ADDRESS] , та не користування наведеним житлом, фактичної втрати ними інтересу до житла, позбавлена можливості реалізації повного обсягу прав користувача житла у повному обсязі, на підставі ордеру, зокрема позбавлена можливості реалізувати своє право на приватизацію наведеного житла. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що пред`явлені позові вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved