Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

Позовні вимоги. Уповноважений представник позивачів [PERSON] та [PERSON] адвокат Козій Т. В. 08.08.2023 року (вх.\~№ 16476) звернувся у Залізничний районний суд м. Львова з позовною заявою у якій просить здійснити поділ квартири [ADDRESS] між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах по 1/3 кожному, припинивши право спільної сумісної власності сторін на вказану квартиру. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачі та відповідачка на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] являються співвласниками квартири [ADDRESS] . Квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Представник позивача зазначає, що у квітні 2023 року позивачі звернулись до відповідачки з пропозицією здійснити поділ квартири з визначенням ідеальних часток кожного із співвласників, на що відповідачка відповіла категоричною відмовою Таким чином, позивачі не в змозі належним чином реалізувати свої майнові права на частку у квартирі, зокрема розпорядитись нею на власний розсуд, з огляду на зазначене просить позов задовольнити. Рух справи в суді. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2023 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Мруць І. С. (а.с.13). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11.09.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження. З метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі (а.с. 20). 26.09.2023 року (вх.\~№ 20115) від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання зазначає, що позивачем у позовній заяві зазначені відомості які не відповідають фактичним обставинам справи. Так сторона позивача не зверталася до відповідача з пропозицію про поділ квартири, технічний паспорт на спірну квартиру не відповідає дійсності. Також відповідач зазначає, що у квартирі зареєстровані неповнолітні діти, а саме [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Вважає, що предметом спору не може бути нерухоме майно, а саме: спірна квартира на яку накладено арешт. З огляду на зазначене вважає що між сторонами відсутній спір (а.с. 29-32) Розпорядженням керівника апарату Залізничного районного суду м. Львова № 63/24/В від 25.09.2024 року щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи, згідно п. 2.3.52 Р. 2 Положення «Про автоматизовану систему документообігу суду» призначено повторний автоматизований розподіл справи № 462/5942/23 (а.с. 88) Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2024 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Кирилюка А. І. (а.с. 90). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 07.10.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву. Розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження. З метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі (а.с. 90-91). Ухвалою Залізничного\~районного суду\~м.\~Львова від\~18.11.2024\~року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 106) Позиція сторін по справі. Представник позивачів, у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав, просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомленні про дату, час та місце проведення судового засідання. Згідно ч. 1\~ст. 223 ЦПК України\~неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи, оскільки у матеріалах справи є достатньо необхідних доказів про права та обов`язки сторін, їх взаємовідносини для ухвалення судом законного та об`єктивного рішення. Дослідивши матеріали справи за позовом, заслухавши думки учасників. дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено,\~що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Встановлені судом фактичні обставини справи. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно копії\~Свідоцтва про\~право власності\~№ [NUMBER] \~від 02.07.2007\~року \~квартира,\~яка знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). ЗгідноІнформації\~з Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно\~та Реєстру\~прав власності\~на нерухоме\~майно,\~Державного реєстру\~Іпотек,\~Єдиного реєстру\~заборон відчуження\~об`єктів нерухомого\~майна щодо\~об`єкта нерухомого\~майна від\~19.09.2023\~року стверджується,\~що право\~спільної сумісної\~власності на\~квартиру [ADDRESS] ,\~належить [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] (а.с. 38-39). ЗгідноІнформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.10.2024 року стверджується, що у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості відсутні на квартиру [ADDRESS] (а.с. 95). Окрім цього, судом досліджено копію відповіді ОКП «БТІ та ЕО» № 1898 від 15.05.2023 року, копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15516842 від 08.08.2007 року, копію технічного паспорту № 128 від 04.06.2007 року, копію висновку про вартість майна, а саме квартири розташованої за адресою [ADDRESS] від 14.07.2023 року та інші наявні документи у матеріалах справи. Мотиви прийняття рішення судом. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 355 ЦК України\~майно, що перебуває у власності двох або більше осіб належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно з\~ст. 368 ЦК України\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до\~ст. 370 ЦК України\~співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 11 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч.3 ст.372 ЦК України). Статтею 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Разом з тим, зі змісту статті 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. При цьому, якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між співвласниками відповідно до їхніх часток, суд визнає їх ідеальні частки в цьому майні без його реального поділу та залишає майно в їхній спільній частковій власності. Вказана правова позиція узгоджується із висновками, сформульованими у постановах Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі №6-2565цс16, Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі №209/3085/20, Верховного Суду від 16.06.2021 року у справі №559/609/15. У постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі №6-1500цс15 зроблено висновок про те, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників». Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії Касаційного цивільного суду від 08.09.2021 року у справі № 761/44705/19, від 12.08.2021 року у справі від 644/5579/18, від 26.05.2021 року у справі № 750/11539/18. Враховуючи викладене, беручи до уваги, що будь-якої домовленості між співвласниками квартири [ADDRESS] , щодо розміру їх часток не було, враховуючи презумцію рівності часток, суд вважає, що частка кожного співвласника у спільній сумісній власності на спірну квартиру є рівною і становить по 1/3 частці. Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює їх правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Таким чином, зазначення позивачами конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору. Висновки суду. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості. Отже беручи до уваги вище зазначене суд дійшов висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення у повному обсязі. Судові витрати по справі. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру судовий збір підлягає оплаті в розмірі 1 відсотку від ціни позову але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно платіжних\~інструкцій №\~34\~від 25.07.2023\~року та\~платіжної інструкції\~№ 38\~від 15.06.2023\~року [PERSON] \~сплачено судовий\~збір у\~розмірі 4\~482\~грн.\~55\~коп. (а.с. 1-2). Відповідно до\~п.\~9\~ч.1\~ст.\~5\~ЗУ «Про\~судовий збір»\~особи з\~інвалідністю I\~та II\~груп,\~законні представники\~дітей з\~інвалідністю і\~недієздатних осіб\~з інвалідністю\~від сплати\~судового збору\~під час\~розгляду справи\~в усіх\~судових інстанціях\~звільняються.\~Так [PERSON] \~є інвалідом\~II\~групи,\~що підтверджується\~копією Довідки\~до акту\~огляду медико-соціальною\~експертною комісією\~серії 12\~ААБ №29968,\~з огляду\~на зазначене\~звільнена від\~сплату судового\~збору. (а.с. 10). Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на те, що заявлені позовні вимоги задоволено повністю, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути сплачений таким судовий збір у розмірі 4 482 грн 55 коп. та стягнути на користь держави судовий збір, у сумі 4 482 грн 55 коп.

Outcome: approved