Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в сумі 30000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 21 червня 2024 року еквівалентно 1215552 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12 квітня 2023 року між сторонами було укладено договір позики № 12/04, пунктом 1 якого передбачено, що позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 20000 американських доларів, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк встановлений цим договором. Відповідно до п. 3 вказаного договору, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 30 грудня 2023 року, при цьому повернення позики має бути здійснено рівною часткою. Положеннями п. 2 договору передбачено, що на момент укладення договору, грошові кошти в сумі 20000 американських доларів, позивач передав відповідачу в повному обсязі. В подальшому, 25 серпня 2023 року, відповідач отримав в позику від позивача, ще 10000 американських доларів на власні потреби до 10 вересня 2023 року, про що була власноруч складена відповідна розписка. Станом на дату подання позову, відповідач не повернув позичені кошти, ні за договором позики № 12/04 від 12 квітня 2023 року, ні за розпискою від 25 серпня 2023 року. Позичальник ігнорує дзвінки та уникає контакту з позикодавцем, у зв`язку з чим, останній вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та майнових інтересів. Ухвалою суду від 07 серпня 2024 року відкрито провадження у справі за даним позовом, призначено підготовче засідання, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов. Ухвалою суду від 12 вересня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав. Відповідач у судове засідання не з`явився будучи належним чином повідомленим про таке, відзиву на позовну заяву до суду не направив. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов до таких висновків. Так, 12 квітня 2023 року сторони уклали договір позики №12/04, згідно із яким позикодавець передає у власність позичальникові кошти у сумі 20000 американських доларів, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк встановлений цим договором. Строк повернення позики визначено до 30 грудня 2023 року (а.с.6, 7). Згідно із розпискою від 25 серпня 2023 року [PERSON] отримав кошти в сумі 10000 американських доларів США у позику на власні потреби. Зобов`язався повернути кошти в повному обсязі до 10 вересня 2023 року (а.с.8). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч.ч.1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За вимогами ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пункт 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За вимогами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За вимогами ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Частина 1 ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до\~ч.1\~ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За вимогами ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Так, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2021 року у справі № 755/11600/18 (провадження № 61-15832св20), яка згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права. Частинами 1, 3\~статті 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із приписами ст. 12, ч.ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У протилежному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається із договору позики № 12/04 сторонами обумовлено строки повернення грошових коштів, а саме до 30\~грудня 2023\~року з моменту отримання грошових коштів. Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження сплати вказаних коштів в обумовлений термін, як і погашення спірної заборгованості в наступний термін, відповідачем під час розгляду справи до суду не надано. За наслідком чого, суд дійшов до висновку щодо обґрунтованості доводів позивача про наявність у відповідача заборгованості за договором позики № 12/04, яка складає 20000 доларів США. Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідачем не було повернуто у строк, зазначений у договорі позики № 12/04, позикодавцеві позику, а саме 20000 доларів США, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при його укладенні, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики № 12/04, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Що стосується вимоги про стягнення заборгованості за розпискою від 25 серпня 2023 року, слід зазначити таке. На обґрунтування своїх вимог стороною позивача до суду надано посвідчену копію розписки. Зі змісту розписки видно, що 25 серпня 2023 року [PERSON] отримав кошти в сумі 10000 американських доларів США у позику на власні потреби. Зобов`язався повернути кошти в повному обсязі до 10 вересня 2023 року. Проте, із зазначеного тексту неможливо з`ясувати хто надав [PERSON] кошти та кому він має їх повернути до 10 вересня 2023 року. За таких обставин відсутні підстави стверджувати, що [PERSON] вступив у договірні відносини, отримав кошти, добровільно погодився на вказані зобов`язання. Більше того, відсутні підстави стверджувати про наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики. Суд звертає увагу на те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Врахувавши те, що на обґрунтування вимоги про стягнення заборгованості за борговою розпискою від 25 серпня 2023 року позивач не надав суду належні та допустимі докази, не довів їх переконливість, а також не довів наявності обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, не довів факту укладення 25 серпня 2023 року договору позики, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги про стягнення заборгованості за борговою розпискою від 25 серпня 2023 року. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати, а саме судовий збір в сумі 8144,20 грн пропорційно до задоволеної частини вимог (позов задоволено на 67 %).

Outcome: partial