Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини. Позовні вимоги позивачки обґрунтовані тим, що 14 лютого 2014 року між позивачкою та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ананьївського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 08. З відповідачем мають спільну дитину доньку [PERSON] , [INFO] . Сімейні стосунки з відповідачем не склалися. Позивачка прийняла рішення про розірвання шлюбу у зв`язку з тим, що між ними повністю відсутнє взаєморозуміння через різні погляди на життя та на сімейні стосунки. В зв`язку з повною несумісністю характерів між позивачкою та відповідачем сім`я розпалася та на даний час шлюбних стосунків не підтримують. В зв`язку з цим позивачка вважає, що їх з відповідачем сім`я розпалася остаточно і зберегти її неможливо. Подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки. Своє рішення про розірвання шлюбу позивачка вважає остаточним, примирення з відповідачем неможливе. Після розірвання шлюбу просить змінити їй прізвище « [PERSON] » на дошлюбне « [PERSON] ». На даний час позивачка з відповідачем разом не проживають, та їх донька проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Позивачка також звертається до суду з позовною вимогою про стягнення аліментів задля того, щоб обов`язок відповідача щодо утримання доньки та розмір надаваної ним допомоги були визначені судовим рішенням та не залежали б від бажання чи небажання відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. З урахуванням інтересів дитини та гармонійного розвитку, позивачка просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця. Позивачка, [PERSON] , в судове засідання на розгляд справи не прибула. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України. Це підтверджує довідка про доставку повідомлення у додаток «Viber» (а.с.22). Водночас, позивачка одночасно з позовною заявою надала заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутність. Свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Також не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с.12). Відповідач, [PERSON] , в судове засідання на розгляд справи не прибув. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до вимог ст.128 ЦПК України. Це підтверджує рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.24). Водночас 10 грудня 2024 року через канцелярію суду відповідач надав письмову заяву, в якій просить провести судове засідання, призначене на 12 грудня 2024 року, без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні (а.с.25). В ухвалі про відкриття провадження у справі від 14 листопада 2024 року було прийнято рішення про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи та встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України. Відзив на позовну заяву до суду відповідачем не було подано, тому відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи викладене, положення ч. 1 ст. 223 ЦПК України, наявність відомостей про належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце слухання справи, заяв позивачки та відповідача про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності учасників справи за наявними в справі матеріалми. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. \~ \~ \~ \~Дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачкою в справі є [PERSON] , [INFO] ; уродженка м. Прага, Чехія; паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 03 квітня 2014 року Ананьївським РС ГУ ДМС України в Одеській області; місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] (а.с.5-6). Відповідачем в справі є [PERSON] , [INFO] ; уродженець с. Ананьїв 4-а дільниця Ананьївського району Одеської області; паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 29 квітня 2002 року Ананьївським РВ УВС України в Одеській області; місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] (а.с.17, 26-28). Встановлено, що 14 лютого 2014 року позивачка та відповідач уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ананьївського районного управління юстиції в Одеській області, про що складено відповідний актовий запис № 08, що підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 14 лютого 2014 року Відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~реєстраційної служби\~Ананьївського районного\~управління юстиції\~в Одеській\~області(а.с.7). Статтею 51 Конституції України та ст. 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 4. ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже положення ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України відповідають Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року). Так, відповідно до ст. 12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст. 5 Протоколу № 7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Аналогічні положення містить ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 10\~постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що проголошена\~Конституцією України\~охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно з ч. 2 ст.\~18, ст.\~51, ч. 3 ст.\~56, ч. 1 ст.\~110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ч.ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позовну заяву про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивачки про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивачка наміру не має. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено в нормах Сімейного кодексу України, тому позовна заява підлягає задоволенню. Таким чином, суд приймаючи до уваги те, що позивачка та відповідач не підтримують шлюбних стосунків, та те що їх шлюб носить лише формальний характер, вважає можливим шлюб між ними розірвати. Другою вимогою заявленою в прохальній частині позовної заяви є стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Судом встановлено, що позивачка та відповідач мають спільну дитину - доньку, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видане 19 липня 2014 року Відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~реєстраційної служби\~Ананьївського районного\~управління юстиції\~в Одеській\~області(а.с.18), яка проживає з матір`ю (позивачкою), [PERSON] , що підтверджується довідкою Ананьївської міської ради №1360 від 24 жовтня 2024 року (а.с.11). Як уже зазначалося, позивачка звертається до суду з позовною вимогою про стягнення аліментів задля того, щоб обов`язок відповідача щодо утримання доньки та розмір надаваної ним допомоги були визначені судовим рішенням та не залежали б від бажання чи небажання відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Відповідач офіційно\~працевлаштований та\~працює в\~Центрі позашкільної\~освіти та\~виховання Ананьївської\~міської ради\~на посаді\~керівника гуртків,\~та стабільно\~отримує заробітну\~плату.\~Позивачка вважає,\~що відповідач\~має змогу\~та зобов`язаний\~надавати матеріальну\~допомогу доньці,\~оскільки є\~працездатною особою,\~котра щомісячно\~отримує заробітну\~плату. З урахуванням інтересів дитини та гармонійного розвитку, позивачка просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця. Саттею 51 Конституції України та ст. 180 СК України передбачено, що, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного\~з\~батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання\~і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону). Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того,\~чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з п.п.\~1,\~2\~ст.\~3\~Конвенції про\~права дитинивід\~20\~листопада 1989\~року (ратифікована\~постановою Верховної\~Ради України\~№ 789-ХІІ\~від 27\~лютого 1991\~року та\~набрала чинності\~для України\~27\~вересня 1991\~року), яка відповідно до ст.\~9\~Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» звернуто увагу, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При вирішенні зазначеного предмету спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь в її вихованні. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Правовий висновок з цього приводу міститься в постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року в справі №759/10277/18. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти же за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги те, що дитина проживає разом із позивачкою, враховуючи інтереси дитини, на утримання якої присуджуються аліменти, суд доходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки на утримання їх спільної доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 листопада 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] (включно). Суд звертає увагу на те, що у разі зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я платника аліментів, останній має право звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів. А у разі, коли дитина буде проживати з платником аліментів та перебувати на його утриманні, останній може звернутися до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 261 ЦПК України\~під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а позивачкою було сплачено судовий збір за подання позовної заяви про розірвання шлюбу в розмірі 1211 гривень 20 коп. (а.с.1), суд вважає за необхідне судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору, покласти на відповідача. Оскільки позивачка в силу п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за звернення з вимогою про стягнення аліментів, суд вважає за необхідне судові витрати в вигляді судового збору в розмірі 1211 гривень 20 коп. стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved