Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Ковальчук А.С., звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири, загальною площею 41,9 кв.м, житловою площею 16,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 622029032109. В обґрунтування позову зазначено, що 08 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1848. 26 листопада 2020 року Ірпінським міським судом Київської області у справі № 367/5007/20 було винесено рішення, яким вирішено розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 08.08.2014 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1848. Судове рішення набрало чинності 29.12.2020 року. Позивач вказує, що під час шлюбу сторонами була придбана квартира загальною площею 41,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за відповідачем 21.04.2015 року, номер відомостей про речове право: 9431163, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 496, виданий 21.04.2015, видавник: Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Демчук Л.В., вид спільної власності: спільна сумісна. Позивач зауважує, що вказану квартиру сторони набули за час шлюбу, вона належить їм на праві спільної сумісної власності, їх частки майна є рівними, а, оскільки квартира зареєстрована на праві власності саме за відповідачем, позивач просить суд поділити спільне майно подружжя і визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири. 15 листопада 2023 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області було відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено справу до судового розгляду по суті. 25.03.2024 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позову заяву, в якому відповідач щодо позовних вимог заперечує, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідач підтверджує обставини наведені позивачем щодо укладення та розірвання шлюбу. Поряд з цим, зауважує, що від шлюбу сторони також мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які залишилися проживати разом з нею, в той час, як позивач виїхав на постійне проживання в м. Суми. Відповідач заперечує щодо твердження позивача про спільну участь подружжя у придбанні квартири, зазначаючи, що після реєстрації шлюбу у сторін не було спільних коштів достатніх для придбання квартири за 125700,00 грн, оскільки позивач [PERSON] майже ніде не працював, достатніх грошових коштів не отримував. Квартиру відповідач вирішила придбати за свої власні накопичені кошти до шлюбу та вертає увагу, що у договорі № 496 зазначено, що продаж квартири вчинено за 125700,00 грн., які були повністю сплачені покупцем продавцю до підписання цього договору. Вказану суму відповідач особисто передала продавцю квартири 21 квітня 2015 року. Відповідач зауважує, що спірна квартира була набута нею у власність за рахунок її особистих коштів, які перебували на її рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» до укладання шлюбу, на підтвердження чого долучає виписки з власного депозитного рахунку, а також відомості про свої доходи за 2010-2023 роки. Щодо заявлених позивачем витрат на правову допомогу заперечує. У зв`язку з наведеним, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача. До відзиву відповідачем додатково було долучено звіт про оцінку майна, а саме: двокімнатної квартири, загальною площею 41,9 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ., а також висновок про вартість майна. 15 травня 2024 року, після відкриття провадження у справі, ухвалою суду позовна заява була залишена без руху з зазначенням недоліків та наданням позивачу строку для їх усунення. У встановлений строк позивач усунув виявлені недоліки. У судовому засіданні 17.06.2024 року позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Ковальчук А.С., позовні вимоги підтримали, щодо прийняття судом відзиву на позов - заперечували, мотивуючи це пропуском відповідачем строку на подання відзиву. Представник відповідача, адвокат Городок Я.В., щодо позовних вимог заперечувала, посилаючись на відсутність у позивача доходів на момент купівлі квартири. Клопотання про витребування доказів підтримала. Заслухавши думку учасників, а також дослідивши матеріали справи, суд ухвалив прийняти відзив на позовну заяву, поданий відповідачем [PERSON] та долучити його до матеріалів справи. Щодо клопотань представника відповідача про витребування доказів - відмовити, оскільки відповідач не надав переконливих обґрунтувань у необхідності їх витребування зазначених доказів. У судовому засіданні 11.11.2024 року позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти розгляду справи за відсутності інших учасників не заперечував. Поряд з цим, від представника відповідача адвоката Городок Я.В. до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке представник мотивувала участю в оперативних слідчих діях в рамках кримінального провадження. Поряд з цим, жодних доказів на підтвердження зазначеного до клопотання не було долучено. Заслухавши думку учасників, а також дослідивши матеріали справи, суд ухвалив відкласти розгляд справи, а також зобов`язати представника відповідача адвоката Городок Я.В. надати докази поважності причин неприбуття в судове засідання 11.11.2024 року. У судовому засіданні 17.12.2024 року позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Щодо обставин справи додатково зауважив, що шлюб з відповідачам вони уклали у 2014 році. При цьому, квартиру купували уже в 2015 році за спільні кошти, на підтвердження чого просить долучити відомості про суми отриманих доходів та сплачених позивачем податків (Форма ОК-5) за період з 2001 по 2022 роки, станом на 17.06.2024 року. Пояснив, що після розірвання шлюбу у 2020 році він виїхав з квартири, залишивши можливість проживати колишній дружині з дітьми. З позовом до суду звернувся лише зараз, оскільки відповідачка почала проживати разом з новим чоловіком у спільній квартирі та забороняти спілкуватися з дітьми. Представник позивача, адвокат Ковальчук А.С. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, зауваживши, що відомості які наводить позивач щодо відсутності участі позивача у придбанні спірної квартири не підтверджуються жодними доказами. Відповідач [PERSON] та представник відповідача, адвокат Городок Я.В. у судове засідання не з`явилися, подавши чергове клопотання про відкладення розгляду справи. Представник позивача, адвокат Ковальчук А.С. щодо вказаних клопотань заперечувала, зауваживши що відповідач та її представник уже тривалий час не з`являються на судові засідання лише подаючи численні клопотання про відкладення розгляду справи, що містить ознаки зловживання своїми процесуальними правами стороною відповідача. Заслухавши думку учасників, дослідивши матеріали справи, виходячи з положень ст. 44 ЦПК України, з урахуванням необхідності дотримуватися розумних строків розгляду справи, з метою недопущення зловживання своїм правом сторонами, ухвалив відмовити у задоволенні клопотань відповідача та її представника про відкладення розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч. 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 5 та 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26 листопада 2020 року у справі № 367/5007/20 було розірвано шлюб, укладений [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 08 серпня 2014 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1848, що підтверджується копією рішення. 21 квітня 2015 року між [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , як продавцем, та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , як покупцем, було укладено договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Демчук Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 496, у відповідності до умов якого (п. 1) відповідач [PERSON] набула у власність нерухоме майно - квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору. У відповідності до п. 15 вказаного договору, [PERSON] , як покупець, стверджує, що перебуває у зареєстрованому шлюбі та під час укладення діє за згодою свого чоловіка - [PERSON] , який надав таку згоду у своїй заяві, справжність підпису на якій засвідчено 21.04.2015 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Демчук Л.В. за реєстром № 495, а також те, що він належним чином повідомлений про належність квартири продавцю ( [PERSON] ) на праві особистої приватної власності. Як вбачається з п. 18 вказаного договору, правові наслідки щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, ст.ст. 182, 215-220, 225, 228-236, 257, 258, 261, 334, 377, 657, 668 ЦК України, ст.ст. 60-65 СК України, сторонам нотаріусом роз`яснено. Право власності на квартиру на зазначену квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано 21.04.2015 року, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна № 342680173 від 14.08.2023 та № 354373349 від 14.11.2023 щодо об`єкта нерухомого майна, реєстраційний номер 622029032109, у відповідності до яких: номер відомостей про речове право: 9431163, підстава: договір купівлі-продажу, серія та номер: 496, виданий 21.04.2015, видавник: Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Демчук Л.В., вид спільної власності: спільна сумісна. У постанові Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження N 61-14297сво23), касаційний суд відступив від висновку щодо статті 65 СК України, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17 (провадження № 61-5698св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі N 523/8319/14-ц (провадження N 61-38040св18), про те, що: "наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору на придбання майна, зафіксованої у такому договорі, не свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки письмова згода необхідна при розпорядженні таким майном, а не на його придбання", та зробив висновок про те, що: "згода дружини, чоловіка на розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності; у випадку набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Саме цим обумовлена необхідність згоди іншого подружжя на набуття одним із подружжя майна у право спільної сумісної власності; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність". Поряд з цим, на підтвердження фактичної участі позивача [PERSON] у набутті відповідачем [PERSON] у власність вказаної квартири під час перебування сторонами у шлюбі, позивачем було долучено відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб (форма ОК-5) за період з 2001 по 2022 роки, станом на 17.06.2024 року, з яких вбачається, що сума заробітку позивача [PERSON] , серед іншого становила: за 2008 рік - 27931,35 грн., за 2009 рік - 35853,29 грн., за 2010 рік - 54953,66 грн., за 2011 рік - 79421,39 грн., за 2012 рік - 131043,88 грн., за 2013 рік - 30325,01 грн., за 2015 рік - 17686,06 грн., за 2016 рік - 39600,00 грн., за 2017 рік - 37830,97 грн., за 2018 рік - 96212,19 грн., за 2019 рік - 249707,44 грн., за 2020 рік - 317591,21 грн. Як вбачається з п. 4 Договору купівлі-продажу квартири, продаж квартири було вчинено за 125700,00 грн. До того ж, відповідачем [PERSON] не надано доказів, що вказана квартира була визнана її особистою власністю. У відповідності до змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Ч. 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Ч. 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у ст. 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Положеннями ч. 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Ч. 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Правовий аналіз ст.ст. 57, 60, 61, 63, 69, 70 СК України та ст.ст. 368, 372 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що нерухоме майно - двокімнатна квартири, загальною площею 41,9 кв.м, житловою площею 16,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 622029032109, набуте сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності, а також можливо визначити його частки. У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо поділу майна подружжя, внаслідок якого за позивачем слід визнати право власності на половину набутої у шлюбі квартири, підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved