Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

Представник позивача адвокат Петрова Марина Олександрівна в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району (орган опіки та піклування) про визначеннямісця проживання дитини з батьком, в обґрунтування якого посилалася на ту обставину, що з 2007 року по 2019 рік, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали однією сім`єю, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі між собою. Від спільного проживання однією сім`єю у них народилася дитина - донька [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, сторони припинили спільне проживання з 2019 року, донька залишилася проживати разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Позивачем створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини. Супровід дитини у лікарні, навчальному закладі здійснює позивач. Позивач не обмежує та не перешкоджає донці у спілкуванні з матір`ю, проте донька хоче жити з ним та виявляє до нього більшу прихильність. Мати дитини фактично проживає у [ADDRESS] . Враховуючи, що між сторонами не досягнуто згоди щодо визначення місця проживання спільної дитини, представник позивача просила визначити місце проживання доньки [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Позивач, його представник у судове засідання з`явилися, позовні вимоги підтримують, просили визначити місце проживання доньки [PERSON] , [INFO] , з позивачем. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справ за її відсутності, проти позову заперечень не мала. Просила врахувати, що за усною спільною домовленістю батьків, донька з 2020 року дійсно проживає з позивачем, а вона заперечень проти цього ніколи не мала; останній не перешкоджає їй у спілкуванні з дитиною; відповідач за можливості підтримує дитину матеріально, проводять час разом. Також, просила врахувати, що за ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Представник третьої особи Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району (орган опіки та піклування) у судове засідання не з`явився, надав висновок щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Суд встановив, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] (батько), [PERSON] (мати), що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.06.2010. Дитина проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] , підтвердженням чого є копія акта про фактичне проживання особи від 17.08.2023. Супровід дитини у лікарні, в навчальному закладі здійснює позивач, що підтверджується копією інформації про спостереження в КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги №2", копією заяви директора Запорізького академічного ліцею №34. Згідно з висновком Органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, на підставі досліджених умов проживання дитини, останній дійшов висновку про можливість визначення проживання неповнолітньої дитини сторін з позивачем. Зі встановлених обставин вбачається, що правовідносини є сімейними й врегульовані ст.ст. 141, 160, 161 СК України та пов`язаними нормами, які наведені нижче. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку. З матеріалів справи та з урахуванням позиції позивача та письмових пояснень відповідача суд встановив, що дитина проживала з батьком за вільною згодою обох батьків. Разом з тим, на момент розгляду справи дитина досягла 14 років. Отже, установлені обставини вказують на те, що між сторонами не існувало спору щодо визначення місця проживання дитини до досягнення чотирнадцяти років. Після досягнення такого віку дитина продовжила проживати з батьком. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. За положеннями ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Поданий органом опіки та піклування висновок відповідає інтересам дитини, проте не може бути прийнятий судом адже як встановлено вище спору між сторонами немає, дитина самостійно визначила місце проживання з позивачем. Більше того законом не передбачене вирішення спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Встановлені обставини та наведені у сукупності положення закону вказують на те, що між сторонами не існує спору, дитина з малолітнього віку проживала з позивачем й після досягнення чотирнадцяти років залишилася проживати з ним за власною волею, без примусу. Наведеними нормами ст.ст. 141, 160, 161 СК України не передбачено прав позивача визначати місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Тобто у позивача відсутнє право визначати місце проживання такої дитини, відповідно він не має порушеного права. Більше того між сторонами немає спору, щодо визначення місця проживання дитини. За положеннями ст.ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд дійшов висновку, що право позивача не було порушене, оскільки до досягнення чотирнадцяти років дитина проживала з батьком за згодою сторін, що підтвердила письмовими поясненнями відповідач. Після досягнення такого віку дитина продовжила проживати з батьком, та означає, що дитина самостійно визначила місце проживання і у цьому випадку законом не передбачено вирішення спору між батьками у судовому порядку. Тобто, відсутні підстави у застосуванні заходів судового захисту прав позивача. Відтак у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача у зв`язку з відмовою в позові.

Outcome: dismissed