Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. До Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, у якій позивач просить суд: -визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] на земельну ділянку, площею 2,82 га, за адресою: ділянка № [NUMBER] , масив № [NUMBER] , розташовану на території Мологівської сільської ради, Білгород-Дністровського району Одеської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ІІ-ОД № 050813, виданого Мологівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області 27.06.2002 року. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що [INFO] померла його бабуся [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть, виданим виконкомом Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області 15.12.2008 року, актовий запис № 171082. Родинні відносини між спадкодавцем [PERSON] та позивачем [PERSON] , як «бабуся-онук» підтверджуються свідоцтвом про народження позивача [PERSON] , в якому зазначено, що його батьком є [PERSON] (відповідач), який в свою чергу є сином (що підтверджено його свідоцтвом про народження) спадкодавці. Окрім того позивач вказує, що він спадкую після смерті бабусі за заповітом, який було складено 08.12.2008 року та посвідчено посадовою особою місцевого самоврядування - секретарем Мологівської сільської ради та зареєстровано в реєстрі за номером 486. У відповідності до вказаного заповіту [PERSON] заповідала позивачу [PERSON] належну її земельну ділянку, площею 2,82 га, за адресою: ділянка № [NUMBER] , масив № [NUMBER] , розташовану на території Мологівської сільської ради, Білгород-Дністровського району Одеської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ІІ-ОД № 050813, виданого Мологівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області 27.06.2002 року. Отже об`єктам спадкових прав у відповідності до вищенаведеного заповіту є земельна ділянка, площею 2,82 га, за адресою: ділянка № [NUMBER] , масив № [NUMBER] , розташовану на території Мологівської сільської ради, Білгород-Дністровського району Одеської області. Іншим спадкоємцем є рідний син спадкодавця, батько відповідача - [PERSON] , але він вчасно про свої спадкові права не заявив та до нотаріуса із заявою про вступ у спадщину - не звертався. Разом з тим [PERSON] вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно, але отримав письмову відмову від державного виконавця Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Мельниченко М.М. від 06.11.2024 р. згідно якої: зазначається оскільки певних оригіналів правовстановлюючих документів спадкоємцем не надано, та позивачу рекомендовано звернутися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно. У зв`язку із викладеним позивачка вимушена звернутися до суду. Процесуальні дії. Ухвалою суду від 16 грудня 2024 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. В судове засідання сторони не з`явились. Позивач в судове засідання не з`явився, просить справу розглядати у його відсутність. 18.12.2024 року до суду надійшла заява відповідачів [PERSON] відповідно до якої останній визнає у повному обсязі позов [PERSON] , справу просить розглядати без його участі. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню с заступних підстав. Фактичні обставини справи встановлені судом. [INFO] померла бабуся позивача - [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть, виданим виконкомом Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області 15.12.2008 року, актовий запис № 171082. Родинні відносини між спадкодавцем [PERSON] та позивачем [PERSON] , як «бабуся-онук» підтверджуються свідоцтвом про народження позивача [PERSON] , в якому зазначено, що його батьком є [PERSON] (відповідач), який в свою чергу є сином (що підтверджено його свідоцтвом про народження) спадкодавці. Окрім того позивач вказує, що він спадкую після смерті бабусі за заповітом, який було складено 08.12.2008 року та посвідчено посадовою особою місцевого самоврядування - секретарем Мологівської сільської ради та зареєстровано в реєстрі за номером 486. У відповідності до вказаного заповіту [PERSON] заповідала позивачу [PERSON] належну її земельну ділянку, площею 2,82 га, за адресою: ділянка № [NUMBER] , масив № [NUMBER] , розташовану на території Мологівської сільської ради, Білгород-Дністровського району Одеської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ІІ-ОД № 050813, виданого Мологівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області 27.06.2002 року. Отже об`єктам спадкових прав у відповідності до вищенаведеного заповіту є земельна ділянка, площею 2,82 га, за адресою: ділянка № [NUMBER] , масив № [NUMBER] , розташовану на території Мологівської сільської ради, Білгород-Дністровського району Одеської області. Іншим спадкоємцем є рідний син спадкодавця, батько відповідача - [PERSON] , але він вчасно про свої спадкові права не заявив та до нотаріуса із заявою про вступ у спадщину - не звертався. Разом з тим [PERSON] вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно, але отримав письмову відмову від державного виконавця Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Мельниченко М.М. від 06.11.2024 р. згідно якої: зазначається оскільки певних оригіналів правовстановлюючих документів спадкоємцем не надано, та позивачу рекомендовано звернутися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220, 1221,1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ч.1, 5 ст. 1268 ЦК України - спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом ст. 1296 ЦК України, оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно із ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і зворотної дії не мають, крім випадків, коли вони пом`якшують, або скасовують цивільну відповідальність. Тобто при вирішенні даного спору щодо угоди купівлі-продажу майна, вчиненої у липні 1997 року, мають бути застосовані положення Цивільного Кодексу України 1963 року. 28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі № 910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом установлено, що, позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом до майна [PERSON] , яка померла [INFO] . Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини і норми права, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку про те, що за життя спадкодавцю [PERSON] , яка померла [INFO] належала земельна ділянка, площею 2,82 га, за адресою: ділянка № [NUMBER] , масив № [NUMBER] , розташована на території Мологівської сільської ради, Білгород-Дністровського району Одеської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ІІ-ОД № 050813, виданого Мологівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області 27.06.2002 року. Інших спадкоємців, які б вчинили дії, що свідчать про прийняття спадщини або мають право на обов`язкову частку у спадщині, судом не встановлено. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У зв`язку з чим суд приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту шляхом задоволення позову. Висновки за результатами розгляду справи Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивачем обрано належний спосіб захисту свого права, у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved