Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

24 липня 2024 року (вх.№21531/24) уповноважений представник позивача звернувся до Франківського районного суду м. Львова із позовом, у якому просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 23.04.2016 Галицьким відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №\~112. Позовна заява мотивована тим, що у подружжя спільне життя не склалось. Позивач вказує на відсутність спільних інтересів та взаєморозуміння, наявність різних поглядів на життя, втрату почуття любові та поваги один до одного. Зазначає про те, що примирення неможливе, оскільки подружжя фактично припинило шлюбні відносини та ведення спільного господарства з 2022 року. Тому збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, у зв`язку із чим просить суд позовні вимоги задовольнити. Судові засідання призначалися неодноразово. У судове засідання, призначене на 16.12.2024, сторони не з`явились. Представник позивача [PERSON] адвокат Гандзюлевич А. Я. був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить розписка, яка міститься у матеріалах справи (а.с. 28). Крім цього, в судове засідання не з`явився відповідач [PERSON] , незважаючи на те, що належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Як вбачається із відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС у Львівській області від 20.08.2024 (Вх.№23764/24) відповідач [PERSON] 20.09.2023 року знятий з реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14). Вказане також підтверджується відповіддю Державної міграційної служби України від 15.11.2024 (Вх.№33666/24), наданої на запит суду. Після зняття з реєстрації [PERSON] за новим місцем проживання не реєструвався і такого зареєстрованого місця не має (а.с. 33). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою. Відповідно до ч. 10 ст. 187 ЦПК України, якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. У відповідності до ч. 10 ст. 187 ЦПК України виклик відповідача в судові засідання здійснювався шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті Франківського районного суду м. Львова (а.с. 27, 38). Крім цього, виклик відповідача у судові засідання здійснювався повістками за останнім відомим місцем його проживання, тобто за адресою: [ADDRESS] , які скеровувалися рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (штрихкодові ідентифікатори ПАТ «Укрпошта» 0600283740703 (а.с.17), 0600283744032 (а.с. 18), та 0600289826820 (а.с. 25-26). Неможливість вручення судової повістки у зв`язку відсутністю адресата за вказаною адресою, відповідно до постанови Верховного Суду у постанові від 10.05.2023 у справі №755/17944/18, вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За таких обставин суд дійшов висновку про проведення розгляду справи за відсутності сторін на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 23.04.2016 Галицьким відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції вбачається, що [PERSON] , [INFO] , уродженка м.Львова та [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Межирічка, Голованівського району, Кіровоградської області перебувають у шлюбі, зареєстрованому 23.04.2016, про що зроблено актовий запис №112 (а.с. 6). У шлюбі сторони спільних дітей не мають. Позивач стверджує, що шлюбні відносини між подружжям фактично припинилися, сімейні відносини сторонами не підтримуються, спільне господарство не ведеться з 2022 року. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, заперечень не надав, викладеного позивачем не спростовував. Частиною 1\~ст. 51 Конституції України\~закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.\~Стаття 24 Сімейного кодексу України\~(далі\~СК України) визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Отже, однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу. Зокрема особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. Статтею 56 СК України\~передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Згідно ч. 2\~ст. 112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб. Згідно ч. 1\~ст. 112 СК України\~суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. За приписами частини другої цієї ж статті суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно зі\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Зазначене вище узгоджується із правовою позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду викладеною у постанові № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) від 15.01.2020. Відповідно до п. 10\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена\~Конституцією України\~охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що їх подальше спільне життя подружжя збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, збереження шлюбу є неможливим. Спорів щодо поділу майна сторони не мають. Враховуючи зазначені позивачем причини розірвання шлюбу, характер їх відносин, наполягання на розірванні шлюбу, твердження, що збереження сім`ї неможливо суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно з п. 12 ч. 3\~ст. 2 ЦПК України\~однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову\~на відповідача. Тому суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір, який сплачено при подачі позовної заяви до суду у сумі 1211 грн. 20 коп.\~(а.с. 1). На підставі наведеного та

Outcome: approved