Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом з батьком, відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 24 листопада 2015 року між позивачем та відповідачем, в відділі державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві укладено шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 3919. [INFO] , у позивача та відповідача, народилась донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 16 серпня 2022 року, актовий запис № 1657. З лютого 2022 року сімейне життя між позивачем та відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Зазначає, що відповідач на даний час переїхала на постійне проживання до Республіки Австрія, про що свідчать відповідні офіційні документи країни, які видані на ім`я [PERSON] у 2023 році, залишивши дитину на позивача. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісного проживання фактично припинено, та за глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки мати малолітньої дитини поїхала за кордон та повертатись не збирається, як і забирати дитину до себе. Кожен з них має протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Таким чином сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, а збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам дитини. Вказує, що малолітня дитина проживає разом з її батьком, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором оренди житлового приміщення від 13.05.2023 року, та перебуває на його утриманні. Батько повністю задовольняє індивідуальні потреби доньки: відповідно до її віку, статі, стану здоров`я та особливостей її розвитку. Дитина завжди погодована, забезпечена всіма речами та одягом (які відповідають погодним умовам), охайно виглядає, належним чином забезпечена всім необхідним для її всебічного розвитку (фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного й соціального). Вони спільно проводять багато часу, дивляться мультфільми, грають в ігри, ходять на прогулянки, тощо. Посилається на те, що відповідач не проявляє до дитини належної уваги, не цікавиться її вихованням, оскільки вона зараз не знаходиться на території України та обґрунтовує це своєю зайнятістю, тобто іншими словами - ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання малолітньої дитини. Матеріальний стан позивача дозволяє в повній мірі забезпечити дитину необхідним харчуванням, корисним дозвіллям - відвідуванням дитячих таборів, ігрових, розважальних та спортивних центрів. Позивач працевлаштований на підприємстві, займає посаду слюсара з ремонту колісних транспортних засобів та отримує щомісячну заробітну плату у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн. Окрім цього, позивач має особисті заощадження у розмірі 4200 дол. США та 107 780 грн. Позивач має міцне здоров`я, що підтверджується відповідною медичною довідкою, не має судимостей, не перебуває на обліку ані у психіатра, ані у нарколога. Житло позивача дає можливість проживання дитини, забезпечення достатнім рівнем проведення власного дозвілля. Заробіток, матеріальний стан позивача не викликали та не викликають сумнівів в можливості забезпечення потреб дитини зараз, таких, як басейн, масаж, розвиваючі гуртки, та у майбутньому, її належного виховання. З вихованням доньки позивачу допомагають родичі, в тому числі його матір [PERSON] . Також, вказує, що 20 лютого 2023 року, на ім`я [PERSON] , складено заповіт від його матері [PERSON] , яким заповідано 1/3 (одна третя) частка квартири [ADDRESS] . Даний заповіт зареєстрований за № 116, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейнік Любов Олексіївна та підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 71538918, номер заповіту у Спадковому реєстрі: 70290172. Намагання визначити місце проживання дитини із Позивачем (батьком) в судовому порядку пов`язане з тим, що батьки не змогли дійти згоди за якою адресою зареєструвати місця проживання [PERSON] (доньки) та з бажанням захистити інтереси останньої та її право на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний, збереження її сталих соціальних зав`язків із однолітками та родичами, хрещеними батьками, бабусею та дідом. З підстав вищевикладених, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11.03.2024 справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. На підставі автоматизованого розподілу судових справ між суддями головуючим у справі визначено суддю Верещінську І.В. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22.04.2024 відкрито провадження у справі та справа призначена до розгляду в загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 26.09.2024 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача подала до суду заяву від 18.12.2024 про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. В судовому засіданні 17.12.2024 року представник позивача позовну заяву підтримала, просила суд визначити місце проживання дитини [PERSON] разом з батьком [PERSON] , відібрати дитину [PERSON] від матері без позбавлення її батьківських прав для проживання дитини разом з батьком, а також просила суд встановити в рішенні суду факт самостійного виховання позивачем дитини. Підставою для відібрання дитини зазначає нестабільний психічний стан відповідача, що може вплинути на її поведінку щодо дитини після повернення в Україну. Позивач в судові засідання не з`явився, представник позивача в заяві від 17.12.2024 року повідомила, що не може з ним зв`язатись. 26.09.2024 від відповідача надійшла заява у якій зазначила, що проти позову не заперечує та просила справу розглядати за її відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи знаходиться заява представника про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 24 листопада 2015 року між позивачем та відповідачем, у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві укладено шлюб, про що складено актовий запис № 3919 (а.с. 15). [INFO] , у позивача та відповідача, народилась донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 16 серпня 2022 року, актовий запис № 1657 (а.с. 16). Неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором оренди житлового приміщення від 13.05.2023 (а.с. 25-26), строк якого сплив 13.05.2024 року. Крім того, вказана обставина визнана відповідачем у заяві про визнання позову, датованій 26.09.2024 та поданій через «Електронний суд». Відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру № 486269 від 11.03.2024 (а.с. 47). Відповідно до довідки директора ТОВ «Агрологістика-Плюс» позивач займає посаду слюсаря з ремонту колісних транспортних засобів; дохід останнього, згідно з довідкою, за шість місяців у період з 01.12.2023 по 31.05.2023 склав 180 000 грн. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За частиною 1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.. Судом встановлено та сторонами по справі не заперечується той факт, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , з 2022 року проживає разом з батьком позивачем. При цьому, відповідачем до суду подано заяву, зі змісту якої вбачається, що остання не заперечує проти проживання доньки з позивачем. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Отже, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягти згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так проживає і від якого мати дитини не вимагала і не вимагає зміни її місця проживання, у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом у межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з нею, не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із матір`ю суду не надано. Натомість, відповідач надіслала на адресу суду заяву, в якій вказала, що не заперечує проти визначення місця проживання їхньої доньки разом з батьком. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України). Так, у висновку Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації № 104-6458 від 16.08.2024 про доцільність/недоцільність визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , з батьком - [PERSON] , комісія прийшла до висновку, що рекомендує суду відмовити у відібранні дитини від матері без позбавлення її батьківських прав, оскільки дитина фактично проживає з батьком, та одночасно визначити місце проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. Таким чином, із встановлених судом обставин вбачається, що між сторонами відсутній спір місця проживання малолітньої дитини, відсутній він був і на час звернення до суду з даним позовом. Матеріали справи не містять доказів створення перешкод відповідачкою у проживанні дитини із батьком, що слідує, як із поданої нею заяви, так і з пояснень представника позивача, доказів протилежного сторонами не надано. Обставини, на які посилається позивач, а саме: щодо неналежного спілкування відповідачки з донькою та неналежну її участь у вихованні та утриманні останньої, не доводять факт наявності спору між батьками про місце проживання дитини. Враховуючи, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , внаслідок чого ні права позивача, ні права дитини не порушені, а тому і судовому захисту не підлягають. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки вимога про визначення місця проживання дитини заявлена позивачем передчасно, так як зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Щодо позовних вимог про відібрання дитини у матері суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а саме: якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Разом з тим, оскільки неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , фактично проживає разом з батьком - позивачем у справі, протиправні дії зі сторони відповідача відсутні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині відібрання малолітньої дитини від матері без позбавлення батьківських прав та передачі її позивачу. У зв`язку з наведеним позов в цій частині задоволенню не підлягає як необґрунтований. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України, суд покладає на позивача.

Outcome: dismissed