Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-12 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу, у якому просив розірвати шлюб, зареєстрований між сторонами 03.09.2016 Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 2237. В обґрунтування позову позивач зазначив, що він проживав з відповідачем до початку 2023 року, втім у 2023 році шлюбні відносини між сторонами було припинено, оскільки кожен з подружжя має протилежні погляди на шлюб та сім`ю, відповідач постійно нехтує сімейними цінностями. Позивачем також зазначено, що від шлюбу спільних дітей немає, спільне господарство подружжям не ведеться. У зв`язку із зазначеним просив шлюб розірвати. Примирення вважає неможливим. Відповідно до перевірки відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07.08.2023 відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі з повідомленням (викликом) сторін. 06 жовтня 2023 року представник відповідача, адвокат Мазуренко І.О. подав відзив на позовну заяву, у якому просив залишити позов без розгляду. В обґрунтування відзиву зазначив, що з 2020 року позивач та відповідач проживали на території США, однак, дійсно з лютого 2023 року припинили проживати однією сім`єю. Посилався на те, що 07.06.2023 відповідач подала до Вищого суду округу Санта Клара (штат Каліфорнія, США) позовну заяву № 23FL001988 про розірвання шлюбу з [PERSON] , чим фактично розпочала процедуру розлучення. З огляду на вказане, представник відповідача вважає, що на підставі п. 4 ч. 1 ст. 257 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) позов [PERSON] підлягає залишенню без розгляду, так як до відкриття провадження у справі в Солом`янському районному суді м. Києва вже відкрито провадження в іншому суді (Вищому суді округу Санта Клара (штат Каліфорнія, США)) між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. 15 листопада 2023 року представником позивача, адвокатом Вітер В.М., подано відповідь на відзив, у якій він заперечив проти доводів відповідача та просив позов задовольнити, вважає, що спір слід розглядати виключно за законодавством України. Вказав на відсутність підстав для застосування у справі п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01.02.2024 позов [PERSON] про розірвання шлюбу залишено без розгляду. Позивач не погодився із вказаною ухвалою суду та подав на неї апеляційну скаргу. Постановою Київського апеляційного суду від 16.09.2024 апеляційну скаргу позивача задоволено, ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 01.02.2024 скасовано, справу передано для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційний суд прийшов до висновку, що сторони в даній справі є громадянами України, між Україною та США відсутній міжнародний договір, яким врегульовано питання сімейних відносин, докази наявності тотожного спору між сторонами в іноземному суду відсутні, залишення позову без розгляду є передчасним. Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції, залишаючи без розгляду позов [PERSON] , фактично позбавив його права на розірвання шлюбу відповідно до гарантованих Конституцією прав позивача та вимог національного законодавства. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.09.2024 для розгляду зазначеної заяви визначено головуючого суддю Майстренка О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04.10.2024 справу прийнято до розгляду та призначено до розгляду на 12.11.2024. У зв`язку із поданням представником відповідача 11.11.2024 клопотання про приєднання доказів із засвідченими та перекладеними документами та необхідністю ознайомлення із вказаними доказами представника позивача, розгляд справи відкладено на 13.12.2024. 13 грудня 2024 року у судове засідання з`явились представник позивача та представник відповідача. Представник позивача позов підтримала, з підстав зазначених вище, пояснила, що позивач має право на розірвання шлюбу, свої наміри не змінив, а тому просила позов задовольнити. Представник відповідача підтримав раніше подану заяву про залишення позову без розгляду, пояснив, що відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, але вважає, що шлюб повинно бути розірвано у Вищому суді округу Санта Клара (штат Каліфорнія, США), так як відповідач раніше звернулась до вказаного суду. Представник відповідача також повідомив, що йому не відомо про прийняття Вищим судом округу Санта Клара (штат Каліфорнія, США) судового рішення за зверненням відповідача у період з червня 2023 року по цей час. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, повно і всебічно дослідивши докази, які міститься у матеріалах справи, встановив такі факти та дійшов таких висновків. Судом встановлено, що позивач та відповідач є громадянами України та мають в Україні зареєстроване місце проживання. Матеріали справи не містять відомостей щодо того, щоб хтось із сторін набув громадянство іншої держави та вийшов із громадянства України, змінив місце постійного проживання з України на територію іншої держави. Також судом встановлено, що сторони з 03.09.2016 перебувають у шлюбі, зареєстрованому Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 2237. Із заяв сторін і пояснень представників сторін судом встановлено, що від шлюбу спільних дітей у сторін немає, шлюбні відносини припинені між сторонами з початку 2023 року, позивач і відповідач бажають розірвати шлюб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже, суд вважає вищевказані обставини доведеними достатніми доказами. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У ч. 1 ст. 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України (далі - СК України) кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. У ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України вказано, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. У ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до приписів ч. 4 ст. 56 СК України примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. У ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), вказано, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 Конвенції. Під час розгляду справи судом з`ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та втратили один до одного почуття поваги і любові. З часу припинення шлюбних відносин та знаходження позову на розгляді у суді, що становить понад рік, примирення між сторонами не відбулось. За таких обставинах суд приходить до висновку, що дальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. Таким чином, вимоги позивача про розірвання шлюбу обґрунтовані і підлягають задоволенню. Щодо вимоги відповідача, про залишення позову без розгляду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, то суд вважає, що у цій справі відповідні підстави відсутні за такого. У ст. 124 Конституції України вказано, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя. У ст. 1 ЦПК України вказано, що Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою - четвертою цієї статті. Виходячи з викладеного, норми ЦПК України встановлюють процесуальний порядок розгляду судових справ загальними судами в Україні, які створені у порядку передбаченому ст. 125 Конституції України. У п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України вказано, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Отже, суд вважає, що у п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України йдеться про перебування справи між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав у провадженні загального суду в Україні, адже норми ЦПК України не регулюють питання діяльності іноземних судів, а також не встановлює порядок врахування загальним судом процесуальних дій, які вчиняються іноземним судом, за виключенням питань, які регулюються розділом ІХ ЦПК України. Представником відповідача не надано до матеріалів судової справи доказів про перебування у провадженні загального суду в Україні справи із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або про існування судового рішення іноземного суду, яке визнано в Україні в порядку встановленому розділом ІХ ЦПК України або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і яким передбачені інші правила, ніж встановлені цим Кодексом. За вказаних обставин судом не враховуються надані стороною відповідача докази (зокрема, позовна заява [PERSON] до Вищого суду округу Санта Клара (штат Каліфорнія, США) від 07.06.2023 року у справі № 23FL001988, повістка по справі № 23FL001988, тощо) як підтвердження існування в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України у провадженні іншого суду спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Також суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. У ст. 1 Закону України «Про громадянство України» № 2235-ІІІ від 18 січня 2001 року (далі - Закон) вказано, що громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону документами, що підтверджують громадянство України, є паспорт громадянина України.?? Відповідно до ст. 17 Закону громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України. Приймаючи до уваги те, що між Україною та Сполученими Штатами Америки відсутній договір про надання правової допомоги, дана справа повинна вирішуватися з урахуванням норм Закону України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються особистим законом подружжя. У відповідності з вимогами ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Відповідно до статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке немає спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним (постанова Верховного Суду від 21.11.2019 у справі № 553/703/18). З урахуванням того, що сторони є громадянами України, їх спільним особистим законом є право України, жодна із сторін не виходила та не втрачала громадянства України, не змінювала місця постійного проживання з України на територію іноземної держави, то на переконання суду справа про розірвання шлюбу має розглядатися виключно судом України та відповідно до вимог права України та не містить іноземного елементу. За вказаних обставин, суд не вбачає підстав для залишення без розгляду позовної заяви [PERSON] відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Відповідно до ст. 141-142 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп. Інших судових витрат позивачем у справі не заявлено. На підставі викладеного та

Outcome: approved