Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

Представник ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» звернувся до суду з позовною заявою шляхом направлення засобами поштового зв`язку 11.07.2024 (надійшла до суду 05.09.2024), в якій просив суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» заборгованість за кредитним договором №03206-05/2023 від 06.05.2023 у загальному розмірі 12\~091 грн. 10 коп., що включає: заборгованість за основною сумою боргу 7\~000 грн. 00 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 5\~091 грн. 10 коп.; стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 3\~028 грн. 00 коп. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 06.05.2023 між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АВАНС КРЕДИТ» (далі скорочено ТОВ «АВАНС КРЕДИТ») та [PERSON] було укладено кредитний договір №03206-05/2023 у вигляді електронного документу, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи та застосуванням електронного підпису за одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». За умовами договорів позичальник [PERSON] отримала кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредитодавцем зі свого поточного рахунку на банківський картковий рахунок позичальника, в обмін на зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики та сплатити проценти від суми позики. Підписанням договорів позичальник підтвердив, що він ознайомився на сайті товариства з повною інформацією щодо позикодавця, його послуг, погодився, що до моменту підписання договорів ознайомився з їх умовами, Правилами надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, їх зміст, суть, обсяг зобов`язань сторін та наслідки укладення договорів їй зрозумілі. Свої зобов`язання за кредитними договорами кредитор виконав належним чином, надавши позичальникові кредит в обумовлених розмірах. Натомість [PERSON] у порушення умов договору, свої зобов`язання не виконала, в результаті чого утворилась заборгованість у загальному розмірі 12\~091 грн. 10 коп., що включає: заборгованість за основною сумою боргу 7\~000 грн. 00 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 5\~091 грн. 10 коп. При цьому, 21.06.2023 між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та ТОВ «ІНВЕСТРУМ ГРУП» (до перейменування ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ») було укладено договір факторингу №21062023, у відповідності до умов якого ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» передало (відступило) на користь ТОВ «ІНВЕСТРУМ ГРУП» за плату належні йому права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором №03206-05/2023 від 06.05.2023, укладеним із [PERSON] , у загальному розмірі вимог 12\~091 грн. 10 коп. У свою чергу, 27.12.2023 між ТОВ «ІНВЕСТРУМ ГРУП» та ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» було укладено договір факторингу №27122023-1, у відповідності до умов якого ТОВ «ІНВЕСТРУМ ГРУП» передало (відступило) на користь ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» за плату належні йому права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором №03206-05/2023 від 06.05.2023, укладеним із [PERSON] , у загальному розмірі вимог 12\~091 грн. 10 коп. З моменту отримання права грошової вимоги до відповідача за вказаним договором, дійсний кредитор ТОВ «ФК «ЄАПБ» не здійснював нарахування процентів та будь-яких штрафних санкцій. З огляду на те, що відповідач наявну заборгованість за кредитним договором перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» в добровільному порядку не погашає, тому позивач, будучи дійсним кредитом, вимушений звернутися до суду. Ухвалою суду від 27.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Представник позивача Грибанов Д.В. в судове засідання не з`явився, згідно з клопотанням, викладеним у прохальній частині позову (п.4), просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, будучи неодноразово повідомленою належним чином усіма процесуально можливими способами, визначеними ст.128 ЦПК України. Правом на подання відзиву не скористалася, причини неявки суду не відомі. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, належне повідомлення відповідача, не подання відзиву у встановлений судом строк, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 06.05.2023 між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту №03206-05/2023 у вигляді електронного документу, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи та застосуванням електронного підпису за одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». За умовами п.1 договору, позичальник [PERSON] отримала фінансовий кредит у безготівковій формі в розмірі 7\~000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Тип кредиту кредит, мета отримання кредиту на власні потреби клієнта. Кредит надається строком на 25 днів, тобто до 30.05.2023. Дата надання кредиту 06.05.2023. Як слідує з п.1.3 договору, за користування кредитом клієнт сплачує товариству 726,35% річних від суми кредиту у розрахунку 1,99% на добу. Кредит надається клієнту у безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом (п.1.7 договору). Згідно з п.п.2.4 п.2 кредитного договору, обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. Відповідно до п.2.1. договору сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з Графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього договору (додаток №1 до договору). Підписанням договору, позичальник підтвердила, що вона ознайомилася на сайті товариства з повною інформацією щодо позикодавця, його послуг, погодилася, що до моменту підписання договору ознайомилася з його умовами, Правилами надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, їх зміст, суть, обсяг зобов`язань сторін на наслідки укладення договору їй зрозумілі. Цього ж дня [PERSON] електронним цифровим підписом підписала паспорт споживчого кредиту, який у Законі України "Про споживче кредитування" трактується як інформація, яка надається споживачеві перед укладенням договору про споживчий кредит, в силу позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 23.05.2022 у справі №393/126/20, може свідчити про належне ознайомлення відповідача з умовами кредитування. 02.06.2023 [PERSON] подала заявку на відстрочення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №03206-05/2023 від 06.05.2023, а саме, терміном на 10 днів, зазначивши, що станом на 02.06.2023 вона сплатила 2\~100 грн., необхідних для відстрочення виконання зобов`язань відповідно до п.4.6 Правил надання коштів у позику, у тому числі і на умовах споживчого кредиту. На підставі поданої позичальником заявки, 06.05.2023 сторони уклали додаткову угоду №3 до договору про надання споживчого кредиту №03206-05/2023, відповідно до п.1 якої погодили відстрочити виконання зобов`язань за договором на 10 днів, тобто до 11.06.2023. Будь-які нарахування за кредитом на строк дії відстрочення призупиняються, а сума заборгованості клієнта становить 10\~847 грн. 40 коп. У п.2 додаткової угоди викладено новий Графік розрахунків, інші умови договору залишаються без змін. Як вказував позивач при зверненні до суду з даним позовом, свої зобов`язання за кредитним договором кредитор виконав належним чином, надавши позичальникові кредит в обумовленому розмірі 7 000 грн. 00 коп. Натомість [PERSON] в порушення умов договору, свої зобов`язання не виконала, в результаті чого станом на 27.12.2023 утворилась заборгованість у загальному розмірі 12\~091 грн. 10 коп., що включає: заборгованість за основною сумою боргу 7\~000 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 5\~091 грн. 10 коп., що слідує з розрахунку заборгованості. Станом на 31.05.2024 розмір заборгованості залишався незмінним. Надаючи оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами, та наявним у справі доказам в їх сукупності, суд виходить з такого. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх Загальні правила щодо форми договору визначено ст.639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.ч.1, 2 ст.1047 ЦК України). Механізм укладення електронного договору, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано\~Законами України «Про електронну комерцію», «Про електронний цифровий підпис»\~(в редакції, чинній на час укладення кредитного договору). Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015, який набрав чинності 30.09.2015, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.3, ч.4, ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6 ч.1 ст.3 Закону України Про електронну комерцію). Враховуючи вищенаведене, проаналізувавши зміст договору, його форму, наявність електронних підписів одноразовим ідентифікатором з боку позичальника та представника кредитора, суд дійшов висновку, що договір про надання споживчого кредиту №03206-05/2023 від 06.05.2023 дійсно укладений сторонами правочину в електронній формі із застосуванням електронної комерції, відповідає вимогам\~ЦК України,\~Закону України «Про електронну комерцію». Доказів зворотного відповідач суду не надала, як і не спростувала факт укладення договору, його дійсність, а вчинення нею конклюдентних дій свідчить про визнання факту наявності між сторонами кредитно-договірних відносин. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає передбачене ч.1 ст.509 ЦК України право кредитора вимагати їх повернення. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог на відповідача. Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» посилалось на те, що воно є дійсним кредитором у фінансово-договірних відносинах з [PERSON] за кредитним договором №03206-05/2023 від 06.05.2023, з огляду на укладення ряду договорів факторингу, а саме, 21.06.2023 між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ», як первісним кредитором, та ТОВ «ІНВЕСТРУМ ГРУП» (до перейменування ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ») договору факторингу №21062023, та в подальшому 27.12.2023 між ТОВ «ІНВЕСТРУМ ГРУП» та ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» договору факторингу №27122023-1, у відповідності до умов яких первісний кредитор кінцево передав (відступив) на користь ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» за плату належні йому права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором №03206-05/2023 від 06.05.2023, укладеним із [PERSON] , у загальному розмірі вимог 12\~091 грн. 10 коп. На підтвердження цьому до позову долучені копії договорів факторингу, акт прийому-передачі реєстру боржників до договору факторингу №27122023-1 від 27.12.2023 та витяг з реєстру боржників до договору факторингу №27122023-1 від 27.12.2023 щодо вимог до [PERSON] . Відповідно до п.1 ч.1\~ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України\~передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі\~ст. 1077 ЦК України,\~за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За приписами ч.1 ст.517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч.1 ст.519 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав,а відтак обов`язково при вирішенні справ слід з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. У постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що «ніхто не може передати більше прав, ніж має сам». Верховний Суд у постанові від 14.06.2023 у справі №755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим, положення ч.1 ст.203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт: за загальним правилом п.1 ч.1 ст.512, ст.514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Проаналізувавши обсяг наявних у справі доказів в їх сукупності та системному зв`язку на належність, допустимість та достатність, суд дійшов висновку про доведеність факту укладення між первісним кредитором ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та позичальником [PERSON] кредитного договору №03206-05/2023 від 06.05.2023 із застосуванням засобів електронної комерції, що не оспорювалось відповідачем. Однак, судом не встановлено доведеність факту відступлення прав вимоги за кредитним договором №03206-05/2023 від 06.05.2023, укладеним із [PERSON] , від первісного кредитора ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» на користь ТОВ «ІНВЕСТРУМ ГРУП», як і належне виконання усіх його умов (внесення плати та її перерахування за надання фінансування під відступлення права вимоги на користь фактора, укладення акта прийому-передачі відступлених вимог, реєстру боржників тощо) сторонами, у зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження цьому. Відсутність таких доказів ставить під сумнів наявність підстав для відступлення вимог до [PERSON] за кредитним договором №03206-05/2023 від 06.05.2023 від ТОВ «ІНВЕСТРУМ ГРУП» на користь ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» за договором факторингу №27122023-1 від 27.12.2023, зважаючи на відсутність доказів того, що ТОВ «ІНВЕСТРУМ ГРУП» стало як управненим суб`єктом на таке відступлення вимог, так і заміна кредитора за кредитним договором, укладеним із [PERSON] , відбулася фактично. Позаяк, діюче законодавство також встановлює обов`язковість наявності доказів прав нового кредитора у зобов`язанні та вимоги до оформлення первинних документів, що підтверджують їх передачу від первісного кредитора до нового кредитора. Так, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ст.83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» №26864/03 від 26.06.2008 зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Як передбачено ч.ч.1,3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд зазначає, що обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07.07.1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. У своїй позовній заяві ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» просило розглянути справу у відсутність представника, клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляло. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій. Таким чином, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу, наданого позивачем окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач поза розумним сумнівом не довів своїх прав на відступлення на його користь прав вимоги, оскільки позивачем до матеріалів справ не було надано доказів\~переходу до нього прав та обов`язків первісного кредитора ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» за кредитним договором №03206-05/2023 від 06.05.2023, укладеним із [PERSON] , а відтак не доведено свого права вимоги до відповідача за цим договором, яке б підлягало захисту судом. Аналогічні висновки з цього приводу також було висловлено Верховним Судом у постанові від 26.06.2019 у справі №127/22347/14-ц. Зважаючи на вищевикладене, правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні. З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст.141 ЦПК України\~понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 028 грн. 00 коп. відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed