Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

У липні 2024 року позивач [PERSON] , в інтересах якої діє її представник адвокат Примаков К.О., звернулася до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Територіальної громади м. Кривий Ріг в особі Криворізької міської ради про встановлення факту сумісного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Позов обґрунтований тим, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . За життя [PERSON] склала заповіт - 05 жовтня 2013 року, на підставі якого заповіла усе належне їй майно позивачу. На момент своєї смерті [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Позивач зареєстрована за іншою адресою: [ADDRESS] . З серпня 2020 року [PERSON] проживала з позивачем, остання здійснювала догляд за своєю матір`ю. Після смерті [PERSON] позивач звернулася до приватного нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак їй було відмовлено у видачі такого свідоцтва, оскільки на час відкриття спадщини позивач та [PERSON] були зареєстровані за різними адресами, тому повинна була у 6-місячний строк звернутися із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини. На підставі викладеного, просила суд встановити факт того, що спадкоємець [PERSON] постійно проживала зі спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини, за адресою: [ADDRESS] , а саме з серпня 2020 року по [INFO] . Ухвалою суду від 22 липня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 26 вересня 2024 року на підставі ухвали суду було задоволено клопотання представника позивача та витребувано у приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Саяпіної І.Г. належним чином завірену копію спадкової справи, яка була відкрита після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 19 листопада 2024 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Примаков К.О. у судовому засіданні просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Територіальної громади м. Кривий Ріг в особі Криворізької міської ради у судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, надала до суду клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача, просила суд ухвалити рішення згідно чинного законодавства. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що з померлою [PERSON] була знайома з дитинства, оскільки тривалий час мешкала по сусідству в будинку по [ADDRESS] . Приблизно років 15 тому [PERSON] виїхала проживати за іншою адресою. В квартирі по [ADDRESS] почала проживати позивач [PERSON] зі своїм чоловіком. У 2020 році через хворобу до [PERSON] переїхала жити її матір [PERSON] . Остання проживала в окремій кімнаті, де знаходилися її особисті речі, крапельниці, медикаменти, та все необхідне для догляду. [PERSON] проживала разом з [PERSON] до дня своєї смерті. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що тривалий час товаришувала з позивачем [PERSON] та їй відомо, що мати останньої [PERSON] захворіла. [PERSON] забрала свою матір проживати до себе в квартиру за адресою [ADDRESS] та здійснювати догляд. [PERSON] проживала в квартирі своєї доньки [PERSON] до дня своєї смерті. Похованням [PERSON] займалася [PERSON] разом з її чоловіком. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам у їх сукупності в підтвердження вказаних обставин, пришов до наступного висновку. Відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . (а.с. 7) Померла [PERSON] є матір`ю позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , на підставі якого позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , на підставі якого позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». (а.с. 8-11) 05 жовтня 2013 року [PERSON] склала заповіт, на підставі якого заповіла усе належне їй майно своїй доньці [PERSON] , [INFO] (а.с. 12) Відповідно до копії Акта про фактичне проживання від 04.07.2024 року, складеного у присутності свідків, [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживала з [PERSON] з серпня 200 року по день смерті останньої за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 13) Як вбачається з копії повідомлення приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Саяпіної І.Г. від 02.04.2024 року, адресованого [PERSON] , 29.03.2024 року приватним нотаріусом була відкрита спадкова справа №23/2024 до майна [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Також [PERSON] було повідомлено про відмову у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскілки остання не прийняла спадщину протягом встановленого ст. 1270 ЦК України строку для її прийняття шляхом подання заяви про прийняття спадщини до нотаріуса, оскільки на час відкриття спадщини [PERSON] не проживала постійно із спадкодавцем. Також з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів щодо оформлення спадкових прав [PERSON] рекомендовано звернутися до суду. (а.с. 15) Позивачем були понесені витрати на поховання своєї матері [PERSON] , що підтверджується копією видаткової накладної від 03.08.2023 року. (а.с. 17) Відповідно до копії Спадкової справи №23/2024 до майна [PERSON] , яка померла [INFO] , наданої на виконання ухвали суду від 26.09.2024 року, 29.03.2024 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Саяпіної І.Г. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 05.10.2013 року державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., на спадкове майно після померлої [PERSON] . Згідно з копії повідомлення приватного нотаріуса, адресованого [PERSON] , від 02.04.2024 року, останній було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскілки [PERSON] не прийняла спадщину протягом встановленого ст. 1270 ЦК України строку для її прийняття шляхом подання заяви про прийняття спадщини до нотаріуса, оскільки на час відкриття спадщини [PERSON] не проживала постійно із спадкодавцем, та рекомендовано звернутися до суду. (а.с. 45-60) Згідно зі ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 ЦК України). Згідно зі ст.ст. 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. За загальним правилом, визначеним ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (зі змінами), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Як вбачається з матеріалів справи, місце реєстрації проживання позивача та її матері різні. Частиною 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Верховний Суд неодноразово зазначав у спірних правовідносинах, що положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Відповідно до абз. 4 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. Пунктом 12 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання (перебування) особи це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи. Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Зі змісту викладеного вбачається, що право звернення до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини виникає у заявника, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини. Суд виходить з того, що реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах: від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, провадження № 61-44149св18; від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20, провадження №61-2387св22. На підставі вищевикладеного, суд зазначає, що сама по собі реєстрація місця проживання спадкодавця за іншою адресою на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України про неприйняття спадщини спадкоємцем, який на час відкриття спадщини фактично проживав разом зі спадкодавцем у одному будинку за однією і тією ж адресою. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч.2 ст.76 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Суд вважає належними доказами показання допитаних свідків, оскільки вони узгоджується між собою та стосуються обставин, які підлягають доказуванню. Так, у судовому засіданні були досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи, а також допитано свідків, які підтвердили, що позивач [PERSON] постійно проживала разом зі своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , здійснюючи догляд за останньою, починаючи з серпня 2020 року по день смерті [PERSON] [INFO] . У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків і таких доказів суду не надано. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved