Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

У серпні 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 29 травня 2024 року по 16 серпня 2024 року включно в розмірі - 86043,73 грн. Позов мотивований тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року у справі № 761/10285/15 поновлено [PERSON] на посаді начальника Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» з 25 березня 2015 року, стягнуто з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на користь [PERSON] кошти у розмірі 444 396,63 грн. з індексацією. Суд допустив негайне виконання рішення суду щодо поновлення на роботі з 25 березня 2015 року, а також в частині стягнення виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць. Вказане рішення було оскаржене відповідачем. За наслідками апеляційного та касаційного перегляду, рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку залишене без змін. Рішення суду в частині виплати середнього заробітку виконане лише після вжиття заходів примусу з боку виконавчої служби - арешту майна боржника і фактично виконане лише 04 квітня 2017 року. У той же час, рішення суду від 08 липня 2016 року в частині поновлення позивача на посаді не виконано відповідачем до цього часу. Відповідного наказу не отримано, до роботи [PERSON] не допущений. Судами неодноразово розглядались позови про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді за попередні періоди, які задовольнялись. Позивач здійснив розрахунок посилаючись на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 за період з 01 вересня 2021 року по 30 квітня 2022 року. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позовну заяву зазначено, що оскільки рішенням суду від 08.07.2016 позивача поновлено на роботі, його обов`язком було негайно після оголошення судового рішення з`явитися на своє робоче місце та приступити до виконання своїх трудових обов`язків. При цьому, позивачу відомий графік роботи ДТГО «Південно-Західна залізниця». Крім того, позивач з 06.03.2018 є керівником ТОВ «Інститут транспортних стратегій», яку займає на даний час, тобто і в спірний період, за який просить стягнути кошти, [PERSON] офіційно був працевлаштований. Керівники державних підприємств не можуть працювати за сумісництвом. Таким чином, оскільки позивач обіймав вже іншу посаду, не з`являвся на своє робоче місце у відповідача, то в нього не було наміру приступити до виконання своїх трудових обов`язків на посаді начальника державного підприємства - ДТГО «Південно-Західна залізниця» і твердження позивача про його не допуск до виконання трудових обов`язків є неправдивим та не відповідає дійсним обставинам. При цьому, у відповідача як у роботодавця відсутній обов`язок щодо розшуку свого працівника та примусового приводу його на робоче місце. Крім того, у рішенні від 08.07.2016 року не зазначено, кому з відповідачів слід виконувати рішення в частині поновлення на роботі, а у зв`язку із закінченням строку дії контракту з 14 лютого 2017 року виконання рішення суду в частині поновлення на роботі є неможливим. Крім того, у відзиві викладено заперечення з приводу витрат на правову допомогу. Тому, представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. У відповіді на відзив представник позивача звертає увагу, що рішення суду від 08 липня 2016 року в частині поновлення позивача на посаді не виконано відповідачем до цього часу, наказу про поновлення на роботі не видано. Факт працевлаштування позивача у спірний період не випливає на відповідальність роботодавця за невиконання рішення суду. Вважає, що закінчення дії контракту не звільняє роботодавця від обов`язку виконання рішення суду про поновлення на роботі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідача заперечила щодо задоволення позову. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.08.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 17.12.2024 р. клопотання представника відповідача про зупинення провадження у цивільній справі №761/31632/24, - залишено без задоволення. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення присутніх представників, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року у справі №761/10285/15-ц позовні вимоги [PERSON] до Кабінету Міністрів України, Міністерства інфраструктури України, Державної адміністрації залізничного транспорту України, Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця», Голови комісії з реорганізації у зв`язку із злиттям ДТГО «Південно-Західна залізниця», задоволено частково, зокрема, поновлено [PERSON] на посаді начальника ДТГО «Південно-Західна залізниця» з 25 березня 2015 року на умовах, визначених контрактом від 13 лютого 2012 року № 5-IV, укладеного між Міністерством інфраструктури України та [PERSON] та додатковими угодами до контракту. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року в частині, що стосується поновлення [PERSON] на займаній посаді залишено без змін. Оскільки в частині щодо поновлення [PERSON] на посаді начальника Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» з 25 березня 2015 року допущено негайне виконання рішення суду, позивач 18 липня2016 року отримав виконавчий лист щодо виконання рішення суду в цій частині. 04 серпня 2016 року постановою державного виконавця відмовлено у відкритті виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом на підставі статей 21, 23, пункту 4 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, постанову державного виконавця від 04 серпня 2016 року визнано неправомірною та скасовано. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 серпня 2017 року у справі № 761/12013/17 позовні вимоги [PERSON] до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі задоволено частково, стягнено з відповідача на користь [PERSON] різницю в заробітку між нарахованим середнім заробітком за посадою на якій поновлено позивача та за місцем роботи позивача в сумі 285 005,93 грн. Вказаним рішенням суду, встановлено той факт, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року не виконано без поважних причин. Середній заробіток стягнуто з відповідача по 02 серпня 2017 року. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 серпня 2017 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року змінено, зокрема, розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду стягнено в розмірі 167 195,66 грн. Верховний Суд зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення у постанові зазначив, що за умовами укладеного між [PERSON] та Міністерством інфраструктури України контракту від 13 лютого 2012 року строк його дії встановлено до 13 лютого 2017 року, тобто трудовий договір між сторонами припинився саме через закінчення строку дії контракту. Відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу слід стягувати за період з дня ухвалення рішення про поновлення позивача та роботі до дня закінчення строку дії контракту, а саме з 09 липня 2016 року по 13 лютого 2017 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2018 року у справі № 761/10746/18, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року, позовні вимоги [PERSON] до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі задоволено, стягнено з відповідача на користь позивача середній заробіток в сумі за період з 03 серпня 2017 року по 23 березня 2018 року в сумі 206 930,28 грн. Вказаним рішенням суду, встановлено той факт, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року не виконано відповідачем без поважних причин. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2019 року у справі №761/46962/18, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року, позовні вимоги [PERSON] до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі задоволено, стягнено з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток в сумі за період з 24 березня 2018 року по 26 березня 2019 року в сумі 327 845,08 грн. Вказаним рішенням суду встановлено той факт, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року не виконано відповідачем без поважних причин. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року у справі №761/35295/19 стягнено з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 27 березня2019 року по 06 вересня 2019 року в сумі 146 328,90 грн. Вказаним рішенням встановлено, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року не виконано відповідачем без поважних причин. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2021 року у справі № 761/714/21 стягнено з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за період з 07 вересня 2019 року по 31 грудня 2019 року в сумі 118 629,72 грн. Зазначеним рішення також встановлена вина відповідача у невиконанні рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2022 року у справі №761/24805/21 стягнено з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за період з 01 січня 2020 року по 30 червня 2020 року у розмірі 180 928,92 грн. Вказаним рішенням встановлено, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року не виконується відповідачем без поважних причин. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2022 р. у справі №761/1706/22 позов [PERSON] до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, - залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного суду від 07.06.2023р. рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2022 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення яким позовні вимоги задоволено, стягнуто з Державного територіально-галузевого об?єднання «Південно-Західна залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за період з 01 липня 2020 року по 31 грудня 2020 року у розмірі 191 518,21 грн, вирішено питання щодо стягнення судовий витрат. Вказаною постановою суду встановлено, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року не виконується відповідачем без поважних причин. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.12.2023 у справі № 761/33971/23 стягнено з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за період з 01.01.2021 по 31.08.2021 в сумі 243581,37 грн. Зазначеним рішення також встановлена вина відповідача у невиконанні рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.07.2024 у справі № 761/12027/24 стягнено з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за період з 01.01.2024 по 28.05.2024 в сумі 159164,64 грн. Зазначеним рішення також встановлена вина відповідача у невиконанні рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Як неодноразово було встановлено під час розгляду справ про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, відповідачем не виконується рішення суду у цій частині без поважних причин. Так, до ч. 7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Положеннями ст.236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави. Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, і, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). У цій справі спір виник щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із невиконанням відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі, яке набрало законної сили. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (стаття 129-1 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом статей 18, 430 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Згідно роз`яснень, що містяться в пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 922/4519/14 (провадження № 12-34гс20) зазначено, що забезпечення остаточності судового рішення та його неухильного виконання спрямоване на дотримання таких вимог верховенства права, як забезпечення прав і свобод людини, правової визначеності, доступу до правосуддя, законності. Порушення принципу обов`язковості виконання судового рішення суперечить вимогам правової визначеності. З огляду на викладене, затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки. Стаття 236 КЗпП України не містить жодних застережень, щодо звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток за час вимушеного прогулу не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді. Рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно з часу його оголошення (набрання законної сили), чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 01.09.2021 у справі № 540/677/20 При цьому, закінчення строку дії контракту/трудового договору є підставою для припинення трудових відносин, але не звільняє роботодавця від обов`язку винесення наказу про поновлення на підставі рішення суду на посаді працівника, звільненого до закінчення строку дії контракту Поновлення незаконно звільненого працівника на посаді здійснюється з моменту його звільнення з винесенням відповідного наказу та внесенням записів до його трудової книжки. Поновлення працівника на посаді на підставі рішення суду після закінчення строку дії контракту не вимагає допуску працівника до роботи та продовження з ним трудових відносин. Відтак, закінчення строку дії Контракту №5-ІV від 13 лютого 2012 року, укладеного між Міністерством інфраструктури України та [PERSON] , 13 лютого 2017 року, не свідчить про припинення обов`язку ДТГО «Південно-Західна залізниця» поновити [PERSON] на посаді на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Судом встановлено, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року у справі № 761/10285/15-ц, яке в частині, що стосується поновлення [PERSON] на займаній посаді, залишено без змін рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року, відповідачем не виконано. Станом на час розгляду справи [PERSON] на посаді не поновлено. Таким чином, з урахуванням невиконаного судового рішення про поновлення [PERSON] , на посаді, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення відповідно до статті 236 КЗпП України. Розмір грошового зобов`язання, що підлягає стягненню визначається відповідно до приписів Порядку №100, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від08 лютого 1995 року, згідно з якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих дніву розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 порядку № 100). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до статті 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з довідкою від 16 червня 2017року № Н-3/36-Р, середньо годинна заробітна плата позивача становить 185,94 грн. За розрахунком представника позивача, який було перевірено в судовому засіданні, середній заробіток [PERSON] з 29 травня 2024 року по 16 серпня 2024 року включно становить 86043,73 грн. Обставина, що позивач був працевлаштований, не є підставою для зменшення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року по справі № 754/13157/19, провадження № 61-16107св21. Суд також не приймає до уваги посилання відповідача про відсутність можливості ДТГО «Південно-Західна залізниця» поновити [PERSON] на роботі, оскільки трудові відносини виникли саме між [PERSON] та ДТГО «Південно-Західна залізниця», а ДТГО «Південно-Західна залізниця» не надало суду жодних доказів вжиття своєчасних заходів, направлених на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року,залишеного без змін рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року, в частині поновлення [PERSON] на посаді. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» на користь [PERSON] кошти середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 29 травня 2024 року по 16 серпня 2024 року включно в розмірі - 86 043 грн. 73 коп. Згідно ст. 141 ЦПК України потрібно стягнути з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» на користь держави кошти судового збору в сумі - 1211 грн. 20 коп. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу варто зазначити наступне. У відповідності до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно п. 3 ч.1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати . В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»зазначено, що додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК (у редакції 2004 року ); воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). П. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. За умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження витрат на правничу допомогу заявником надано: - договір про надання правових (правничих) послуг №14/02/2023 від 14.02.2023 р., за яким послуги адвоката визначаються сторонами додатковою угодою, факт виконання робіт та наданих послуг підтверджується актом наданих послуг, оплата послуг може оплачуватись на будь-якому етапі виконання договору, на підстав підписаного сторонами акту наданих послуг; - додаткову угоду № 7 від 21.08.2024 до договору №14/02/2023 від 14.02.2023 р., про надання послуг адвоката сторони за взаємною згодою визначили, що розмір гонорару адвоката під час захисту прав та законних інтересів клієнта в суді першої інстанції у справі за його позовом про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі (період з 29 травня 2024 року по 16 серпня 2024 року) визначається шляхом множення кількості годин на ціну однієї роботи адвоката, яка складає 3000,00 грн; - акт наданих послуг №1 від 22.08.2024 р., за яким загальна вартість наданих послуг становить 9000,00 грн (витрачено 3 год.); - рахунок №22/08/2024 від 22.08.2024 р. на оплату ; - квитанцію до прибуткового касового ордера №7 від 22.08.2024 р. про сплату 9000,00 грн. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Згідно ч.5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представник відповідача вважає витрати на правничу допомогу необґрунтовані та неспівмірні зі складністю справи. Звертає увагу, що позивач подав аналогічних сім позовів за різні періоди часу. Просить зменшити розмір витрат до 1000,00 грн. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: approved