Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому (з урахуванням змін та доповнень /Т-1 а.с.93,94/) просить в порядку поділу майна, що є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; стягнути\~ з відповідачки на його користь 1/2 частки вартості автомобіля «Volkswagen Caddy», 2005 року випуску, номер шасі: [NUMBER] , в розмірі 104650 гривні 00 коп. Свої вимоги мотивує тим, що з 24 листопада 2001 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2023 року. У період шлюбу їх подружжя придбало вищевказані квартиру та автомобіль, які були зареєстровані за відповідачкою. Однак, спірні квартира та автомобіль є спільним майном подружжя. Автомобіль після розірвання шлюбу залишився у користуванні відповідачки. В зв`язку з наведеним просить позов задовольнити. Представник відповідачки адвокат Тарасенко Л.Л. подав до суду відзив, у якому зазначили, що спірна квартира придбана відповідачкою за особисті кошти, зокрема, за подарованій її родичом [PERSON] [NUMBER] доларів США та за подаровані її матір`ю [PERSON] кошти в сумі 264740 грн., а також, за гроші зароблені відповідачкою в результаті здійснення підприємницької діяльності. Щодо спірного автомобіля, то відповідачка не заперечує проти його поділу, проте, вона більше двох років проживає в Німеччині, а автомобіль знаходиться на території України та їм користується позивач, і тому стягнення з неї компенсації за 1/2 частину вартості автомобіля не відповідає вимогам законодавства /Т-1 а.с.220-222/. Представник позивача адвокат Савка Т.В. подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що спірна квартира була придбана за подаровані їй грошові кошти. Крім цього, при укладанні договору купівлі-продажу спірної квартири, позивач надав письмову згоду, в якій зазначив, що квартира набувається за час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, а згідно сталої практики Верховного Суду суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність /Т-1 а.с.261-267/. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, додатково пояснивши, що дійсно спірний автомобіль знаходиться у м. Львові, а відповідачка проживає у Німеччині, проте він ним не користується. Він неодноразово пропонував відповідачці продати вказаний автомобіль, а гроші поділити, однак вона так і не прислала йому необхідні для продажу документи. Просять позов задовольнити. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник проти позову заперечили, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, просять у позові відмовити. Рух справи у суді, клопотання сторін та процесуальні ухвали, постановлені судом. 25 березня 2024 року позивач подав позов до суду. 27 березня 2024 року ухвалою суду позовна заява залишена без руху, оскільки заява містила недоліки /Т-1 а.с.90/. 02 квітня 2024 року позивач подав до суду заяву про усунення недоліків /Т-1 а.с.93,94/. 03 квітня 2024 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова вказана справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а відповідачці було запропоновано подати до суду заяву із обґрунтованим запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов по вказаній справі /Т-1 а.с.97/. 02 травня 2024 року заочним рішенням суду позов задоволено у повному обсязі /Т-1 а.с.102-107/. 10 червня 2024 року представник відповідачки подав до суду заяву про перегляд заочного рішення суду від 02 травня 2024 року /Т-1 а.с.120-125/. 23 липня 2024 року ухвалою суду заяву представника відповідачки задоволено; заочне рішення суду від 02 травня 2024 року скасовано; призначено підготовче судове засідання у загальному позовному провадженні /Т-1 а.с.213/. 17 вересня 2024 року ухвалою суду у приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Рудої Л.Я. витребувано копію матеріалів, які слугували підставою для укладання договору купівлі-продажу спірної квартири /Т-1 а.с.229/. 14 жовтня 2024 року до суду надійшли вищевказані копії матеріалів від приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Рудої Л.Я. /Т-1 а.с.231. 17 жовтня 2024 року до суду надійшло клопотання представника відповідачки про витребування доказів з АТ «Кредобанк» /Т-1 а.с.7-8/. 17 жовтня 2024 року ухвалою суду клопотання задоволено; витребувано в АТ «Кредобанк» докази /Т-2 а.с.16/. 12 листопада 2024 року до суду з АТ «Кредобанк» надійшли витребувані докази /Т-2 а.с.20/ 20 листопада 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду /Т-2 а.с.27/. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Заслухавши сторони, їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що \~з 24 листопада 2001 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2023 року /Т-1 а.с.12-14/. У період шлюбу 21 серпня 2020 року сторони придбали квартиру [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат, загальною площею 81,3 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між продавцем Приватним підприємством «Будівельна компанія «БУД ЕЛЕКТРО МОНТАЖ» та покупцем відповідачкою [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Рудою Л.Я., зареєстрований в реєстрі за № 1384 /Т-1 а.с.232,233/. Вказана квартира була зареєстрована за відповідачкою [PERSON] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно /Т-1 а.с.234/. У пункті 13 вказаного договору купівлі-продажу зазначено, що продавцеві відомо про згоду чоловіка покупця [PERSON] про купівлю вищевказаної квартири та підписання цього договору, що підтверджується його заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Рудою Л.Я., 21 серпня 2020 року за реєстровим № 1383. Зі змісту вищевказаної згоди, оформленої у виді заяви [PERSON] від 21 серпня 2020 року вбачається, що останній дав згоду своїй дружині [PERSON] на купівлю за ціною та на умовах на її власний розсуд квартири квартиру [ADDRESS] , та укладання договору купівлі-продажу вищевказаної квартири, оскільки квартира набувається за час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя. При цьому, позивач повідомив, що вчинення вищезгаданого правочину не суперечить інтересам сім`ї /Т-1 а.с.245 зворот/. Також, у період шлюбу сторони придбали автомобіль «Volkswagen Caddy», 2005 року випуску, номер шасі: [NUMBER] , білого кольору, дата реєстрації 26 січня 2013 року, який був зареєстрований за відповідачкою [PERSON] (реєстраційний номер [NUMBER] ) /Т-1 а.с.82/. Відповідно до звіту суб`єкта оціночної діяльності ПП «Західний експертно-консалтинговий центр» від 06 березня 2024 року ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 4208900,00 гривень, що еквівалентно, без врахування ПДВ, 109622 доларів США на дату дослідження /Т-1 а.с.23-61/. Згідно зі звітом суб`єкта оціночної діяльності ПП «Західний експертно-консалтинговий центр» від 06 березня 2024 року ринкова вартість автомобіля «Volkswagen Caddy», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] становить 209300,00 гривень, без врахування ПДВ, на дату дослідження / Т-1 а.с.69-87/. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Щодо вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № № 712/3590/22 (провадження № \~61-14297сво23) міститься висновок про те, що «Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження\~майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя\~на розпоряджаються майном (коштами) на набуття\~майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність». Таким чином, наявність письмової заяви-згоди [PERSON] від 21 серпня 2020 року на укладення його дружиною відповідачкою [PERSON] договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , зафіксованої у пункті 12 вказаного договору, свідчить про придбання спірної квартири за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. З огляду на наведене, будь-які твердження відповідачки, що спірна квартира була придбана не за спільні кошти подружжя є неспроможними та не беруться судом до уваги. Крім цього, твердження відповідачки про те, що вона отримала у дарунок від її матері свідка у справі [PERSON] частину грошових коштів для придбання спірної квартири, не підтверджені належними та допустимими доказами, крім показань свідка. У суду відсутні підстави вважати встановленим факт одержання [PERSON] коштів на квартиру у дарунок від її матері, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 719 ЦК України (в редакції чинній на момент укладання договору купівлі-продажу квартири) договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Жодного договору дарування коштів на придбання спірної квартири, який би за формою відповідав вимогам законодавства, відповідачка не надала. Виходячи зі змісту статті 78 ЦПК України та з урахуванням частини першої статті 218 ЦК України, не може підтверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Даний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року по справі 376/2480/17. Крім цього, відповідачка не надала суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б могли свідчити про обставини, які б спростовували презумпцію спільності права власності подружжя на спірну квартиру. Також, суд вважає некоректними доводи відповідачки щодо неможливості визнання права власності на частку квартири за позивачем, з огляду на таке. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша\~статті 71 СК України). У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, частина третя\~статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої\~статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта\~статті 65 СК України). Судами встановлено, що в період шлюбу сторони придбали квартиру, автомобіль, гараж та земельну ділянку, на якій він розташований, а також отримали кредит на придбання нерухомого майна й за рахунок кредитних коштів придбали дві квартири. При вирішенні таких спорів суди з`ясовують наявність спільного майна подружжя, як рухомого так і нерухомого, наявність грошових коштів, що є спільною сумісною власністю.\~Зазвичай\~при поділі майна подружжя суд\~ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. До майна подружжя можуть бути віднесені як рухоме і нерухоме майно, так і кошти та борги». Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. З огляду на вказане, вимога позивача [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/2 частки спірної квартири є правомірним та ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивача. Щодо позовної вимоги про присудження позивачу грошової компенсації за 1/2 частину автомобіля «Volkswagen Caddy», реєстраційний номер [NUMBER] . Зі змісту відзиву на позов та пояснення відповідачки [PERSON] у суді вбачається, що вона фактично не заперечує, що автомобіль «Volkswagen Caddy», реєстраційний номер [NUMBER] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, проте, вона не погоджується на присудження з неї компенсації за 1/2 частину вказаного автомобіля, оскільки спірний автомобіль знаходиться на території України, а вона понад два роки проживає у Німеччині, і тому позбавлена можливості користуватися цим автомобілем. Відповідно до\~статті 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Тлумачення положень\~статті 71 СК України\~дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених\~ЦК України\~(стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. У пунктах 1-3 частини першої\~статті 365 ЦК України\~передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються\~статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду:\~\~\~від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження\~№ 61-37616 св 18); від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18); від 30 вересня 2020 року у справі\~№ 552/1514/19 (провадження № 61-21084 св 19). З пояснень сторін убачається, що жодна з них не бажає залишати спірний автомобіль собі та має намір продати цей транспортний засіб. При цьому, суд враховує, що вказаний автомобіль знаходиться на території України, а відповідачка [PERSON] понад два роки вже проживає у Німеччині, а відтак позбавлена можливості користуватися цим автомобілем. З огляду на наведене, суд вважає, що стягнення з відповідачки на користь позивача грошової компенсації за 1/2 частину автомобіля «Volkswagen Caddy» не буде відповідати вимогам справедливості, і тому достатніх правових підстав для задоволення вказаної вимоги немає. Разом з тим, у пункті 25 вказаної Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої\~статті 71 СК України\~щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених\~статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої\~статті 61\~СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша\~статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Беручи до уваги обставини даної конкретної справи, а також, те, що жодна зі сторін не має намір залишати за собою спірний автомобіль, при цьому, вимог про припинення частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль ні позивач, ні відповідач не заявили, суд приходить до висновку, що в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя слід визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку автомобіля, що надасть можливість сторонам у подальшому реалізувати вказаний транспортний засіб, за умови, якщо у подальшому ніхто з них не змінить думки та не забажає лишити автомобіль у своїй власності з виплатою компенсацій за 1/2 його частину іншій стороні. Крім цього, часткове задоволення вимоги про поділ спірного автомобіля буде сприяти уникненню конфліктів між сторонами та не призведе до того, що суд залишить спір про поділ спільного майна подружжя не вирішеним. Висновки суду у справі. Враховуючи наведене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи суду не було надано достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя в розумінні\~статті 70 СК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності особистої приватної власності, зокрема, дружини в розумінні положень\~статті 57 СК України, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а відтак, спірні квартиру та автомобіль слід поділити порівну в межах заявлених позовних вимог, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частку вказаних квартири та автомобіля. Щодо розподілу судових витрат. Беручи до уваги, що позовні вимоги були задоволені частково з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 1/2 частина судового збору, сплаченого останнім при подачі позову до суду в розмірі 9084,00 грн. /Т-1 а.с.1/, тобто з відповідача підлягає стягненню 4542,00 грн.

Outcome: partial