Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-10 00:00:00

І.Короткий зміст позовних вимог 30.08.2024 [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про виселення. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . В цій квартирі проживає невістка [PERSON] , хоча її місце проживання зареєстроване в с. Липини Луцького р-ну Волинської обл. У відповідачки триває процес розлучення з сином позивачки, який з початку війни перебуває у складі Зброних Сил України. Протягом останніх 3 (трьох) років відносини з відповідачкою погіршилися, постійно виникають сварки, що унеможливлює подальше спільне проживання в одній квартирі. Відповідачка без дозволу приводить в квартиру сторонніх осіб, комунальних послуг не оплачує, налаштовує свою дочку проти позивачки (бабусі). 31.07.2024 мала місце конфліктна ситуація, за результатами якої щодо відповідачки було складено протокол про адміністративне правопорушення за вчинення домашнього насильства. Відповідачка своєю присутністю та поведінкою перешкоджає позивачці користуватися власністю на її розсуд. В зв`язку з цим позивачка просила суд виселити відповідачку з квартири. 18.10.2024 позивачка подала відповідь на відзив, в якій в основному повторила аргументи позовної заяви. Зазначила, що виселенням відповідачки права її дитини порушені не будуть, оскільки перешкод в проживанні дитини вона не чинить, а дитина може проживати за місцем реєстрації як матері, так і батька. В цій справі не вирішується спір про визначення місця проживання дитини. В судовому засіданні позивачка надала усні пояснення, підтримала аргументи позовної заяви. ІІ.Стислий виклад позиції відповідача 30.09.2024 відповідачка подала відзив на позовну заяву, який мотивувала тим, що її виселення зумовить проживання дитини без опіки матері, адже батько (син позивачки) наразі проходить військову службу. Забороняється виселення без надання іншого житла. Заперечила факти домашнього насильства зі своєї сторони, ствердила, що саме позивачка вчиняла домашнє насильство. Оскільки позивачка не зареєструвала право власності, то ця обставина виключає порушення її прав власності. Відповідачка просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні відповідачка та її представник надали усні пояснення, підтримали доводи відзиву на позовну заяву. ІІІ.Процесуальні дії суду, клопотання та заяви учасників судового процесу Ухвалою суду від 03.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 30.09.2024 відповідачка подала відзив на позовну заяву. 18.10.2024 позивачка подала відповідь на відзив. Протокольною ухвалою суду від 19.11.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 11.12.2024 суд проголосив скорочене рішення. ІV.Фактичні обставини справи [PERSON] є власником 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] (договір купівлі-продажу, а.с. 5-7). Батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , а.с. 23). [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (витяг з реєстру територіальної громади від 12.09.2024, а.с. 24). Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.05.2024 у справі №161/9442/24 [PERSON] була притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства щодо своєї внучки [PERSON] (а.с. 30). Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.09.2024 у справі №161/14917/24 [PERSON] була притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства щодо своєї невістки [PERSON] (а.с. 31). Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.09.2024 у справі №161/14931/24 провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] було закрите на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в її діях події і складу адміністративного правопорушення (а.с. 32). Із наданих сторонами в судовому засіданні 11.12.2024 усних пояснень (ч. 1 ст. 82 ЦПК України) вбачаються такі обставини: Відповідачка вселилася в спірну квартиру [ADDRESS] (десять) років тому (орієнтовно у вересні 2014 року) як член сім`ї сина позивачки за згоди останньої. В 2015 році відповідачка з сином позивачки зареєстрували шлюб, в якому у них народилася дочка (внучка позивачки). З початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України син позивачки перебуває в складі ЗСУ. З часу вселення відповідачка та її дочка проживають в цьому житлі. 1/3 частина спірного будинку являє собою квартиру [ADDRESS] , в якій проживає інша невістка позивачки зі своїм сином (внуком позивачки). До цієї квартири позивачка здійснила добудову площею орієнтовно 60-80 м.кв., яка не здана в експлуатацію та як самочинне будівництво не узаконена. Квартира [ADDRESS] та добудова до неї мають окремі входи і є фактично окремими квартирами. Добудова складається з 3 (трьох) кімнат, кухні, коридору і санвузла. Позивачка і відповідачка з дочкою проживають в добудові: позивачка займає спальню, відповідачка з дочкою - зал, дитяча кімната використовується як гардеробна (іноді, як приїжджає син позивачки, то він там проживає). Комунальні платежі і за квартиру [ADDRESS] , і за добудову останні 2 (два) роки сплачує син позивачки. Крім того, за позицією позивачки: у них з відповідачкою виникають постійні побутові конфлікти на грунті прибирання житла, миття посуду, використання побутових приладів, домашнього насильства зі сторони відповідачки тощо. Крім того, за позицією відповідачки: перешкод в користуванні квартирою позивачці вона не чинить, проживає там на законних підставах, іншого житла не має, правил співжиття не порушує. V.Мотиви суду та застосоване законодавство Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Під час вирішення питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Згідно із частиною другою статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 ЖК України). Аналіз положень ЖК України та ЦК України свідчить про те, що у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Однак, згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніхі тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У пункті 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопопич проти росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є втручанням в приватну сферу особи, зокрема, її права на повагу до житла. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі №569/4373/16-ц зауважила, що «при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що у справі, яка переглядається, необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на квартиру та права користування цим житлом відповідачем, який вже не є членом її сім`ї, проте зареєстрований у спірній квартирі, проживає в ній з 2015 року та іншого житла немає». За встановлених фактичних обставин справи та з урахуванням релевантних джерел права суд дійшов таких висновків. Відповідачка разом з сином позивачки вселилися в спірну квартиру [ADDRESS] (десять) років тому зі згоди позивачки, вона проживає в ній до цього часу. Іншого житла відповідачка не має. А тому вона є такою, що набула охоронюване законом право на мирне володіння майном. Виселення відповідачки може призвести до виникнення негативних наслідків, пов`язаних з відсутністю житла, а також може завдати шкоди інтересам дитини - дочці відповідачки (внучці позивачки), спричиненої неможливістю здійснення материнського піклування. Позивачка не довела, що відповідачка перешкоджає їй користуватися квартирою. Відтак, немає підстав для висновку про порушення прав позивачки, які б підлягали судовому захисту. Суд не вбачає достатньої та пропорційної необхідності у захисті прав позивачки як власника квартири на користування нею шляхом серйозного втручання у право відповідачки на повагу до житла, яким вона користується. Суд відхиляє аргумент позивачки щодо неоплати комунальних послуг, оскільки вона не позбавлена можливості на звернення до суду з позовом про стягнення (компенсацію) вартості таких послуг. Отже, в задоволенні позовних вимог слід відмовити. В цілому суд констатує, що дав відповіді на всі важливі аргументи сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10.02.2010).

Outcome: dismissed