Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-19 00:00:00

30 жовтня 2024 року через систему «Електронний суд» до суду надійшла заява, подана представником [PERSON] - [PERSON] , в якій він просить встановити факт того, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є однією і тією самою особою; встановити факт того, що місцем народження [PERSON] , [INFO] , є м. Волочиськ, Хмельницької області, Української РСР. Ухвалою судді від 31.10.2024 року заяву [PERSON] залишено без руху. 01.11.2024 року через систему «Електронний суд» від представника заявника [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків разом з квитанцією про оплату судового збору та уточненою заявою. Ухвалою судді від 04.11.2024 року відкрито окреме провадження по цивільній справі за заявою [PERSON] та призначено судове засідання на 09.12.2024 року о 11 год. 15 хв. 27.11.2024 року засобами поштового зв`язку від представника заінтересованої особи Волочиського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) - Лілії Каштан надійшли письмові пояснення по справі, також просила провести судове засідання без їх участі. У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання, призначене на 09.12.2024 року, розгляд справи було відкладено на 20.12.2024 року на 10.30 год. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судовому засіданні, призначеному на 20.12.2024 року, представник заявника [PERSON] - [PERSON] заяву підтримав та просив її задовольнити. Заінтересовані особи - Волочиський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином. Від представника Волочиського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) надійшла заява про розгляд справи без їх участі. [PERSON] причини неявки у судове засідання не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що заявник - [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 29.05.1978 року народження. 25.12.2023 року заявник звернувся до Державної міграційної служби з заявою щодо оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 9 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» своїм дітям - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , оскільки обидві доньки були народжені в Україні та бажають набути Українське громадянство та отримати Українські паспорти у зв`язку із досягненням віку для отримання паспорту громадянина України. Однак, Державною міграційною службою було зупинено розгляд зазначеної заяви у зв`язку з тим, що при вивченні матеріалів справи, підтвердити законність надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання не вбачається можливим, у зв`язку з тим, що у свідоцтві про народження батька заявника, [PERSON] , серії [NUMBER] від 08.04.1948 року, що слугувало підставою для надання заявнику дозволу на імміграцію в Україну, вказано прізвище, ім`я та по батькові « [PERSON] », а у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження зазначено « [PERSON] », а також відсутнє його місце народження. Згідно свідоцтва про укладання шлюбу серії [NUMBER] від 17.06.2006 року [PERSON] та [PERSON] 17.06.2006 року зареєстрували шлюб, актовий запис №706. Згідно повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , її батьками записані - [PERSON] та [PERSON] . Згідно повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , її батьками записані - [PERSON] та [PERSON] . Заявник повідомив, що у свідоцтві про народження його батька при його видачі зазначалось « [PERSON] », втім, у зв`язку з його етнічним походженням (поляк) та місцем проживання, його батьками, з метою уникнення небезпеки та можливих переслідувань у свідоцтві про народження серії [NUMBER] від 08.04.1948 р. було виправлено ім`я з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Також просив взяти до уваги, що батьків позивача неодноразово відправляли у заслання. Всі подальші документи, в тому числі паспорт, водійське посвідчення, посвідчення ветерана праці, свідоцтво про шлюб, свідоцтво про народження сина були видані батькові заявника на ім`я « [PERSON] ». У зв`язку із наявністю зазначених розбіжностей, батьком позивача було подано до Волочиського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) заяву про внесення змін до актового запису про народження Серія [NUMBER] , виданого 08.04.1948 року Волочиським Райбюро ЗАГС виправлення помилки, а саме замість зазначеного в свідоцтві про народження імені « [PERSON] » вказати правильне « [PERSON] ». Втім, станом на день подання заяви до суду відповідь від Волочиського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не отримана. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 08.04.1948 року [PERSON] , [INFO] , його батьками записані [PERSON] та [PERSON] . Місце народження зазначено м. Волочиськ. Згідно актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , зазначено, що народилася одна дитина. Батьками записані [PERSON] та [PERSON] . Адреса постійного мешкання батьків: м. Волочиськ, Волочиського району. Згідно копії паспорта [PERSON] , [INFO] , місцем народження зазначено м. Волочиськ, Волочиського району, Хмельницької області. Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 01.08.1970 року, [PERSON] , 1948 року народження, уклав шлюб з [PERSON] , 1950 року народження. Місцем народження [PERSON] вказано: м. Волочиськ, Волочиського району, Кам`янець-Подільської області. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Однією із закріплених у наведеній нормі гарантій справедливого судочинства є доступ до суду, що передбачає можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Забезпечення такого права в національному законодавстві випливає із положень Конституції України. Згідно з ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 1 ст. 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року, викладених у п. 1 постанови №5, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має і на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Роз`яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) зазначено, що ризик будь - якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи. Розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і с основоположних свобод. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При викладених обставинах, оцінивши та проаналізувавши надані докази, з огляду на наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви [PERSON] в повному обсязі. Судом приймається, що розбіжність зазначення імені батька заявника у документах, породжує для заявника юридичні наслідки, і заявник у зв`язку з цим не має іншої можливості виправити допущені помилки. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Факт, що підлягає встановленню, має юридичне значення, тому як від встановлення цього факту залежить виникнення права у заявника на оформлення документів. Встановлення даного факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документи, які посвідчують факт, що має юридичне значення. Чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Отже, суд вважає заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення слід задовольнити.

Outcome: approved