Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

28 грудня 2023 року до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області надійшла заява ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», якою вони просять стягнути з [PERSON] на їх користь суму заборгованості за кредитним договором: С-111-012629-19-980 від 20 грудня 2019 року в розмірі 28388 гривень 16 копійок, з яких 9763 гривні 10 коп. сума заборгованості за кредитом; 18625 гривень 06 коп. - сума заборгованості за відсотками за користування кредитом. А також просили стягнути з відповідача понесені судові витрати. Підставою позову, вказує порушення відповідачем своїх грошових зобов`язань за кредитним договором. В силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиції учасників справи. Позиція позивача за позовом. Між АТ «Ідея Банк» та відповідачем був укладений кредитний договір № С-111-012629-19-980 від 20.12.2019 року, зобов`язання за яким цим банком були виконані шляхом відкриття рахунку, видачі платіжної картки та встановлення кредитної лінії. Але відповідач свої зобов`язання по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування ним, у строки і порядку встановлені договором, не виконав. Тому, у цієї установи виникло право вимоги до відповідача на суму 28388 гривень 16 копійок, з яких: 9763 гривні 10 копійок - це основна сума боргу та 18625 гривень 06 копійок - сума боргу по відсотках. Проте, оскільки вказана установа відступила права вимоги за договором позивачу, саме останній отримав право вимоги уплати боргу відповідачем. Позиція відповідача\~за відзивом.\~Просила застосувати\~строки позовної\~давності. Стверджувала,\~що 20\~грудня 2019\~року вона\~не укладала\~з АТ\~«Ідея Банк»\~кредитний договір\~№ С-111-012629-19-980.\~А 07.07.2023\~року між\~АТ «Ідея\~Банк» та\~ТОВ «Фінансова\~компанія «Європейська\~агенція з\~повернення боргів»,\~не було\~укладено договір\~факторингу №\~07072023,\~відповідно до\~умов якого\~право грошової\~вимоги за\~кредитним договором\~№ С-111-012629-19-980\~від 20\~грудня 2019\~року начебто\~укладеним між\~АТ «Ідея\~Банк» та\~ [PERSON] ,\~перейшло до\~ТОВ «ФК\~«ЄАПБ».\~Також зазначала,\~що кредитної\~картки від\~АТ «Ідея\~Банк» вона\~не отримувала\~і грошовими\~коштами банку\~не користувалась. В угоді\~від 20.12.2019\~року не\~зазначено розмір\~процентів,\~який може\~бути нарахований, проте,\~в позовній\~заяві позивач\~просить стягнути\~завищений розмір\~процентів.\~Завищені проценти\~-\~це плата\~за обслуговування\~кредиту. До позовної\~заяви долучено\~витяг з\~Реєтру боржників\~№ 2\~до Договору\~факторингу №\~07072023\~від 07\~липня 2023\~року,\~в якому\~відсутні підписи\~клієнта і\~фактора.\~Витяг було\~сформовано не\~уповноваженою особою. Стягнення плати\~за обслуговування\~кредитом (щомісячна\~комісія),\~яка входить\~до процентів,\~вочевидь не\~відповідає вимогам\~добросовісності та\~розумності. Крім цього\~в пункту\~3.3.\~встановлено комісію\~за обслуговування\~основної картки,\~що включає\~в себе\~ті послуги,\~які повинні\~надаватись безкоштовно. Тому заявлені\~до стягнення\~проценти,\~містять плату\~за обслуговування\~кредиту,\~яка є\~незаконною.\~Поняття «комісія»\~відсутнє в\~нормативно-правових\~документах з\~питань споживчого\~кредитування.\~Несправедливими є\~положення договору\~про \~споживний кредит,\~які містять\~умови про\~зміни у\~витратах,\~зокрема щодо\~плати за\~обслуговування кредиту,\~і це\~є підставою\~для визнання\~таких положень\~недійсними. Кредитодавець має\~право нараховувати\~передбачені договором\~проценти лише\~упродовж строку\~дії кредитного\~договору або\~до звернення\~кредитора до\~суду з\~вимогою про\~дострокове стягнення\~заборгованості.\~Однак банк\~продовжував нараховувати\~проценти після\~направлення вимоги\~про дострокове\~погашення боргу\~та після\~подання документів\~нотаріусу на\~вчинення напису\~нотаріуса. Згідно статті\~18\~ЗУ «Про\~захист прав\~споживачів» виконавець\~не повинен\~включати у\~договори із\~споживачем умови,\~які є\~несправедливими.\~Зокрема умови\~договору є\~несправедливими,\~якщо всупереч\~принципу добросовісності\~його наслідком\~є істотний\~дисбаланс договірних\~прав та\~обов`язків на\~шкоду споживача.\~Якщо положення\~договору визнано\~несправедливим,\~включаючи ціну\~договору,\~таке положення\~може бути\~змінено або\~визнано недійсним.\~Умова договору\~про надання\~споживчого кредиту,\~яка передбачає\~здійснення будь-яких\~платежів за\~дії,\~які не\~є послугою\~у визначенні\~цього Закону,\~є нікчемною. Також постановою\~Касаційного цивільного\~суду Верховного\~суду від\~16.10.2019\~року у\~справі №\~369/92993/15ц\~було встановлено,\~що «Відповідно\~до положень\~абзацу 3\~частини четвертої\~статті 11\~Закону України\~"Про\~захист прав\~споживачів"\~кредитодавцю забороняється\~встановлювати у\~договорі про\~надання споживчого\~кредиту будь-які\~збори,\~відсотки,\~комісії,\~платежі тощо\~за дії,\~які не\~є послугою\~у визначенні\~цього Закону.\~Умова договору\~про надання\~споживчого кредиту,\~яка передбачає\~здійснення будь-яких\~платежів за\~дії,\~які не\~є послугою\~у визначені\~цього Закону\~є нікчемною. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20) та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності ЗУ «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 ЗУ «Про споживче кредитування». Заперечення позивача (за відповіддю на відзив). Загальний строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором №С-111-012629-19-980 від 20.12.2019 року має часові рамки з 07.07.2023 року по 07.07.2026 року, а позивач звернувся до суду з позовною заявою у грудні 2023 року, відповідно строк позовної давності ще не сплинув. Постановою КМУ від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» (№211), запроваджено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. У подальшому його було неодноразово продовжено (востаннє Постанова КМУ № 1236 від 09.12.2020 року, якою продовжено карантин до 30.06.2023р.). При цьому, з 02.04.2020 року прикінцеві та перехідні положення ЦК України були доповнені пунктом 12 за яким, під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (Covid-19), строки позовної давності продовжуються на строк дії такого карантину. Крім того відповідно до п.19 прикінцевих та перехідних положень ЦКУ у період дії в Україні воєнного стану строки позовної давності продовжуються на строк його дії. Також позивач просив врахувати, що договір та його умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавались недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін. Заперечення відповідача (за письмовими поясненнями). Буд-яких доказів укладення відповідачкою саме кредитного договору під №С-111-012629-19-980 від 20.12.2019 року із АТ "Ідея Банк" не надано, тому і відступити цей банк позивачу право вимоги за таким договором не міг. Копію тарифів суду не надано, як і будь-яких доказів отримання відповідачкою кредитної картки, використання кредитних грошових коштів. Копія документу про видачу картки у 2020 році не має відношення до угоди від 2019 року. Довідка-розрахунок та виписка по рахунку не мають відношення до договору 2019 року. При цьому з довідки-розрахунку неможливо встановити за якими процентами, тарифами і за який період нараховувались проценти. Виписка по руху коштів містить посилання на неіснуючу додаткову угоду, яку відповідачка не укладала. До того ж, довідка-розрахунок не є первинним документом. Оцінка суду (щодо фактів). 20 грудня 2019 року, [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) звернулась до АТ "Ідея Банк" і заповнила анкету-опитувальник, яку підписала і заякою вказала, що планує скористатись такими послугами банку, як: розрахунково-касове обслуговування та отримання кредиту (а.с.9) І у цей же день, [PERSON] та АТ "Ідея Банк" уклали між собою Угоду про відкриття кредитної лінії, обслуговування кредитної картки та страхування № С-111-012629-19-980 від 20.12.2019 року, яку [PERSON] підписала власноруч (а.с.5,7,129). І за цією угодою, банк взяв на себе зобов`язання відкрити їй поточний рахунок № [NUMBER] , операції за яким можуть здійснюватись за дебетно-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу MasterCard (кредитни картка). І свої зобов`язання за договором, банк виконав у повному обсязі 20.12.2019р., оскільки відкрив їй саме цей рахунок та видав їй платіжну картку (перші цифри: 5355, останні: 5155, а повний номер: 5355160608258572), що підтверджується змістом договору у його кінці та підписом [PERSON] під цим змістом (а.с.5,7,129), а також довідкою банку (а.с.125). Також, зміст Угоди вказує на те, що підписавши її, [PERSON] , як страхувальник, акцептує оферту №IБККІ від 01.07.2019р. "Страхова компанія "Уніка життя" та укладає договір добровільного страхування життя № С-111-012629-19-980 від 20.12.2019 року для клієнтів АТ "Ідея Банк", який є договором приєднання (п.2); страховий платіж за Договором добровільного страхування життя стягується на користь Страховика, щомісячно в останній банківський день місяця, за рахунок невикористаної суми кредитного ліміту (п.2.1.); Банк надає [PERSON] кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по рахунку на таких умовах: максимальний ліміт 200 000 грн; ліміт, доступний [PERSON] на момент укладення Угоди 9360 грн. та може бути змінений в межах максимального ліміту за ініціативою Банку; процентна ставка складає 24% річних та комісія за обслуговування основної картки згідно Тарифів; розмір обов`язкового мінімального платежу (ОМП) встановлюється Тарифами та ДКБОФО (Договором комісійного банківського обслуговування фізичних осіб). Дата сплати ОМП за кредитною лінією за попередній розрахунковий період - до останнього операційного (банківського) дня наступного розрахункового періоду, який визначається умовами ДКБОФО. Повернення заборгованості та сплата відсотків за користування кредитною лінією у тому числі черговість погашення вимог Банку, здійснюватиметься згідно умов ДКБОФО та відповідно до Тарифів (п.3); [PERSON] погоджується, що ДКБОФО, Тарифи та Паспорт споживчого кредиту є невід`ємними складовими цієї Угоди та зобов`язується їх виконувати, і що вони надані їй в день укладення Угоди; [PERSON] беззастережно погоджується з тим, що Банк має право в одностороньому порядку вимагати дострокового повернення кредиту (п.4). Отже, наведене спростовує аргументи відповідачки про те, що така Угода №С-111-012629-19-980 від 20.12.2019р., і з такими умовами (зокрема і про сплату 24% річних від суми кредиту) нею не укладалась, що рахунок (№ [NUMBER] ) їй не відкривався, і що банківська картка до цього рахунку (повний номер: [NUMBER] ) їй не видавалась, і що докази цього відсутні. Відповідно до виписки по саме цьому рахунку, банк видавав кредит [PERSON] частинами (іншими словами - траншами), яка ними користувалась і навіть у деяких місяцях здійснювала повернення цього кредиту теж частинами на різні суми, а також сплачувала проценти за користування кредитними коштами. При цьому, на виконання умов Угоди банк здійснював сплату страхових платежів за рахунок невикористаної суми кредитного ліміту, а також сплату комісії за обслуговування її поточного рахунку (а.с.50-53). Суд згоден із аргументами відповідачки про те, що вказана виписка по рахунку у розділі призначення платежу, при видачі кредитів, містить посилання на надання траншу згідно Додаткової угоди №С-111-012629-19-980 від 20.12.2019р. до кредитного договору №111-012629-19-980 від 20.12.2019р., але позивач не надав докази того, що документи із такими назвами підписувались [PERSON] і існували насправді, з урахуванням того, що сам Банк підтвердив, що ніяка Додаткова угода №С-111-012629-19-980 від 20.12.2019р. не укладалась (а.с.125). Однак, з огляду на номер документу і дату документа, на який іде посилання у виписці (С-111-012629-19-980 від 20.12.2019р.), а також відомості у самій виписці про те, що це виписка є випискою по рахунку № [NUMBER] , який [PERSON] просила відкрити на виконання Угоди про відкриття кредитної лінії, обслуговування кредитної картки та страхування № С-111-012629-19-980 від 20.12.2019 року, для суду є цілком очевидним, що грошові кошти, вказані у виписці, як виданий кредит дійсно видавались [PERSON] банком і такі операції здійснювались на виконання саме вказаної Угоди, яка була підписана обома сторонами. А те, що банк назвав цю Угоду кредитний договір, наведеного не спростовує, а підтверджує саму суть укладеної між Банком та відповідачем Угоди, в частині, яка стосується кредитування її рахунка, про що піде мова далі. До того ж, виписка містить посилання на банківські картки, якві видавались саме [PERSON] для користування цим рахунком саме за дебетно-кредитною схемою обслуговування (а.с.128,5,7,125). До того ж, отримавши другу банківську картку [INFO] , [PERSON] своїм підписом підтверила, що підтверджує свою згоду з ДКБОФО, діючими Тарифами (а.с.128). Отже, суд згоден і з тим, що позивач довів факт кредитування [PERSON] траншами у дати і суми, вказані у виписці, через наання грошових коштів на її рахунок (у вигляді кредитного ліміту), факт здійснення ним сплати страхових платежів за рахунок невикористаної суми кредитного ліміту. Разом з цим, ця виписка, а також зміст Угоди не містять відомостей про те, що з [PERSON] стягувалась щомісячна комісія за обслуговування кредиту, як складова частина процентів, а здійснення банком списань комісій за нефінансові транзакції та обслуговування її поточного рахунку, відповідачкою належними аргументами і доказами не оспорювалось. Суд враховує, посилання відповідача на пункту 3.3. Угоди якою встановлено комісію за обслуговування основної картки, однак суд не може погодитись із тим, що така умова договору свідчить про включення в себе послуг, які повинні надаватись безкоштовно. Відповідач взагалі ніяк не обгрунтував чому така послуга повинна надаватись безкоштовно. І суд не може погодитись із тим, що плата за користування кредитними коштами і плата за обслуговування банківської картки це одна й та сама плата за одну й ту ж послугу. А вимогу про визнання не дійсним такої умови Угоди відповідачкою не пред`являлось. Відповідно суд не бачить підстав і для того аби вважати умову п.3.3. Угоди не справедливою або ж нікчемною, оскільки ніякого істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача вона не містить. Так само, з цих же мотивів, суд не погоджується з аргументами відповідача про те, що Банк встановив в Угоді будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідачем не обгрунтовано і не доведено який саме пункт Угоди містить збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. І тому підстави вважати будь-яку умову Угоди нікчемною, відсутні. Не доведено відповідачем і навності в Угоді таких умов, які передбачають оплатність інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць. А отже і такої підстави для визнання нікчемними відповідних умов Угоди, не має. Отже, за вказаним договором (Угодою), Банк свої зобов`язанання виконував (відкрив рахунок, видав картку та кредитував її рахунок), однак [PERSON] у повному обсязі отриманий кредит не повернула і проценти за користування ним, виходячи з 24% річних не сплатила, що підтверджується випискою по рахунку (якщо порівняти суму використаних кредитних коштів, суми повернутих коштів та черговість погашення застсоована Банком, яку відповідачка не оспорювала). Разом з цим, суд відзначає, що Угода не містить дати повернення кредитних коштів і конкретного розміру того платежу, який повинен був би сплачуватись щомісяця, а будь-які інші документи, якими б це було чітко визначено і підписано [PERSON] (Тарифи, положення, правили чи інші документи) суду не надано. Тому суд вважає, що Банк та [PERSON] не досягли згоди щодо строку і порядку повернення отриманого нею кредиту, але досягли згоди про розмір процентів, який повинен нараховуватись і сплачуватись [PERSON] за користування кредитними коштами, зокрема 24% річних. І тому окремо відзначає наступне. В силу ч.1 ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. А згідно з статтею 1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу (ч.1). Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом (ч.2). Розмір плати за використання клієнтом коштів банку, яке не встановлене договором, не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України (ч.3). І як суд вже відзначив, АТ "Ідея Банк" та [PERSON] уклали Угоду, яка по суті, передбачає як раз відкриття їй рахунка та його кредитування. Отже до правовідносин між ними застосовуються положення ЦК України про позику та кредит. При цьому, розмір плати за використання [PERSON] кредитних коштів ними чітко встановлений в Угоді 24% річних. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. І згідно з ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. А ч.1 ст.1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Але якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Разом з цим, ч.1 ст.1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Але у разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, зважаючи на вказані нормативно-правові положення і відсутність доказів того, що АТ "Ідея Банк" та [PERSON] домовились про строк повернення кредиту та строк сплати процентів за користування ним (зокрема 24% річних, як вони домовились), [PERSON] мала право користуватись кредитними коштами до моменту пред`явлення їй вимоги про їх повернення, внаслідок чого протягом 30 днів вона зобов`язана була би повернути кредит. Що стосується відсотків, то оскільки банк та [PERSON] домовились про сплату нею процентів за користування креитом у розмірі 24%, але не домовились про порядок їх сплати, в силу вказаної норми закони, вона повинна була їх сплачувати щомісяця до повернення позики. Тому суд не може погодитись із аргументами відповідачки про те, що незрозумілим є розмір і порядок сплати нею відсотків за користування кредитом, що такі відсотки є завищеними, і що пройшов строк для їх нарахування. Суд звертає увагу відповідачки на те, що нею не надано доказів того, що АТ "Ідея Банк" або ж позивач пред`являв до неї вимогу про дострокове погашення боргу (або ж про повернення отриманого кредиту і сплату процентів, або ж пред`являв вимоги через нотаріуса) до моменту пред`явлення позивачем через суд вимоги у вигляді позову про повернення кредиту та сплати процентів за користування ним. Ба більше, банком надано довідку про те, що вимога про дострокове погашення боргу не надсилалась (а.с.125). Тому суд погоджується із відомостями АТ "Ідея Банк", з урахуванням виписки по рахунку [PERSON] , які вказані у договорі факторингу №07072023 про те, що станом на 07.07.2023р. та 25.07.2023 загальний розмір заборгованості [PERSON] перед Банком склав 28388грн.16коп., з яких: 9763грн.10коп. - це борг по кредиту; 18625грн.06коп. - борг за процентами за користування кредитом, виходячи з ставки 24% рчних, які нараховані починаючи з (а.с.48, 50-53,100-103). І відповідно, що Банк мав право грошової вимоги на всю цю суму до неї. Проте, 07.07.2023 року між АТ "Ідея Банк" та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 07072023, відповідно до якого компанія відступила на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за Угодою про відкриття кредитної лінії, обслуговування кредитної картки та страхування № С-111-012629-19-980 від 20.12.2019 року, що укладений між АТ "Ідея Банк" та [PERSON] (а.с.11-12). Що підтверджується витягом з реєстру боржників № 2 до договору факторинга № 07072023 від 07 липня 2023 року, та копією цього реєстру (а.с.13, 100-103). При цьому суд відзначає, що за даними Реєстру ніякі комісії Банком не нараховувались у складі процентів за користування кредитом (як стверджувала відповідач), номер і реквізити договору за яким було відступлено право вимоги відповідає Угодою про відкриття кредитної лінії, обслуговування кредитної картки та страхування № С-111-012629-19-980 від 20.12.2019 року. ПРи цьому за договором факторингу, і оскільки був підписаний реєстр боржників, права вимоги до [PERSON] у вказаному розмірі та складових перейшло до позивача саме 07.07.2023р. І у зв`язку із цим, а також оскільки [PERSON] продовжила не виконувати свої грошові зобов`язання за вищевказаною угодою, станом на 30.11.2023 року, але вже перед новим кредитором за цим договором: ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», у [PERSON] продовжив існувати борг по кредиту у розмірі 9763 гривні 10 копійок та 18625 гривень 06 копійок\~борг по процентах за користування кредитом, що в загальній сумі складає 28388 гривень 16 копійок. Вимогу про сплату яких, через подання позову, 28.12.2023р. пред`явив позивач (а.с.1-3), але [PERSON] доказів того, що вона після завершення 30 днів після отримання такої вимоги повернула борг по кредиту та сплатила проценти за користування ним, які повинна була сплачувати щомісячно за весь строк користування кредитом, не надала (а.с.1-166). Зміст спірних правовідносин. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та відповідачем [PERSON] дійсно виникли цивільні (зобов`язальні) правовідносини у сфері кредитування, в яких позивач виступає новим кредитором, а відповідач - боржником, та в межах яких між ними виник спір щодо права позивача, як нового кредитора у цьому зобов`язанні, отримати кредит та проценти за користування ним, на підставі договору і за пред`явленою вимогою. Оцінка суду (щодо права позивача). Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положення пункту 1 та 22 частини 1 статті 92 Конституції України гарантують, що права людини і громадянина, його основні обов`язки, а також засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Зокрема, положення частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, в силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобов`язання можуть виникати з договорів, які стають обов`язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов`язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Але, як вже було встановлено судом, [PERSON] взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала. У зв`язку з чим, у неї як позичальника, дійсно утворилась заборгованість спочатку перед первинними кредиторами, а потім і перед новим кредитором (позивачем) за Угодою про відкриття кредитної лінії, обслуговування кредитної картки та страхування № С-111-012629-19-980 від 20.12.2019 у розмірі 28388 (двадцять вісім тисяч триста вісімдесят вісім) гривень 16 (шістнадцять) копійок, з яких: 9763 (дев`ять тисяч сімсот шістдесят три) гривні 10 (десять) копійок: борг по кредиту; 18625 (вісімнадцять тисяч шістсот двадцять п`ять) гривень 06 (шість) копійок:\~борг по процентах за користування кредитом. Тож зважаючи на викладене, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятих на себе грошових зобов`язань, а тому і доведеним факт порушення права позивача, як нового кредитора у цих зобов`язаннях, на отримання від відповідача вказаних вище боргу. Тому, матеріально-правові вимоги позивача до відповідача слід визнати обґрунтованими. Щодо строків позовної давності. В силу ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому в силу ч.1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Отже, оскільки АТ "Ідея Банк" та [PERSON] не домовились письмово про інше, і за вимогою про повернення кредиту, і за вимогою про сплату процентів застосовується загальна позовна давність, тривалістю у три роки. Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Тож оскільки зобов`язання щодо повернення кредиту не мало визначеного строку і визначалось моментом пред`явлення вимоги, перебіг трьох років позовної давності починався з наступного дня після дня видачі кожного окремого траншу кредиту щодо кожного окремого траншу кредиту. І з огляду на виписку по рахунку, цей строк не міг настати раніше ніж 22.12.2019 року, оскільки перший транш кредиту був виданий 21.12.2019р. (оскільки за ч.1 ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок). Отже, за вимогою по поверненню кредиту (щодо першого виданого траншу), строк позовної давності спливав не раніше ніж 22.12.2022року. Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. При цьому, в силу ч.3 ст.254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як вже вказувалось, зобов`язання [PERSON] щодо сплати процентів у розмірі 24% річних за користування кредитом (з урахуванням ч.1 ст.1048 ЦК України) визначалось строком один місяць, тобто вона повинна була їх сплачувати щомісяця до дня повернення позики. Отже, оскільки перший кредит був виданий їй 21.12.2019 року, то проценти за користування кредитом вона повинна була сплатити не пізніше ніж 22.01.2020 року. Відповідно, перебіг строку позовної давності починався з наступного дня після 22.01.2020р. Отже, за вимогою по сплати процентів за користування кредитом (першим виданим траншом), строк позовної давності спливав не раніше ніж 22.01.2023 року. Однак, як правильно було вказано позивачем, Законом України №540 від 03.03.2020р. (який набув чинності 02.04.2020р.) прикінцеві та перехідні положення ЦК України були доповнені пунктом 12 за яким, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (Covid-19), строки позовної давності (передбачені ч.1 ст.257 ЦК України) продовжуються на строк дії такого карантину. А він тривав в України (з огляду на постанову КМУ від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» (№211) та постанову Постанова КМУ № 1236 від 09.12.2020 року) з 12.03.2020 року по 30.06.2023р. Отже, ні АТ "Ідея Банк", ні позивач строку позовної давності щодо вимоги про уплату [PERSON] усієї суми боргу (і по кредиту, і по сплаті процентів за користування ним) не пропустили. І оскільки по першому траншу, строк позовної давності не пропущено (як щодо його повернення, так і щодо сплати процетів за користування ним з підстав викладених вище), а інші вимоги по поверненню боргу та сплаті процентів виникали пізніше за часом, у суду не має необхідності досліджувати і встановлювати строки щодо кожного платежу окремо, оскільки усі вони охоплюється періодом коли строки позовної давності продовжувалист через карантин. Крім того, сам відповідач заявивши про застосування пропуску стоку позовної давності не визначив за якими конкретно вимогами минув строк позовної давності. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, оскільки вони є обгрунтованими, право позивача порушеним, а строки позовної давності не пропущені. Оцінка суду щодо судових витрат. В силу положень частини 1 статті 133 і пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А згідно з пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України, інші витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу) покладаються у разі задоволення позову на відповідача. З огляду на це та те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а сплачений позивачем судовий збір документально підтверджений і складає 2684 гривні (а.с.4), він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у вказаному розмірі. Таким чином,

Outcome: approved