Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника адвоката Герасименя О.Ю. звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просив суд усунути перешкоди в користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він є власником спірної квартири. З 2001 по 2023 рік він перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON] , який рішенням Московського районного суду м.Харкова від 18.08.2023 року розірвано. Від шлюбу колишнє подружжя має дитину [PERSON] , яка є повнолітньою особою. Кожен з відповідачів має зареєстроване місце проживання. Наприкінці 2023 року позивач по роботі часто був у тривалих відрядженнях і рідко бував у себе вдома. Знаючи про це, його колишня дружина разом із донькою, маючи ключі, самовільно вселились до спірної квартири і стали там проживати. Вони обіцяли позивачу звільнити його квартиру до кінця 2023 року, але потім повідомили, що взагалі не збираються звільняти її. Іншого житла у позивача не має, у квартирі знаходяться його особисті речі, а відповідачі створюють умови, за яких позивач не може проживати у своїй квартирі. Врегулювати спір в досудовому порядку не вийшло, тому позивач був вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10.06.2024 року прийнято позовну заяву та призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Герасименя О.Ю. в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, надали суду заяву, в якій просили суд розглядати справу за відсутності сторони позивача. Свій позов позивач підтримує та просить його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, про слухання справи повідомлялись належним чином, зокрема шляхом розміщення оголошення на сайті суду, відзиву на позов не надавали. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Враховуючи, що відповідачі належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Спірною є двокімнатна квартира [ADDRESS] житловою площею 28,5 кв.м, загальною площею 52,0 кв.м, яка належить на праві власності позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченим державним нотаріусом Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Агасян В.Г. 29.09.2021 року за реєстровим №8-563. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №277209773 від 29.09.2021 року, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] 29.09.2021 року реєстраційний №2467333863120. Позивач [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. Відповідач [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. Відповідач [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 21.08.2023 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова. Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 18.08.2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 19.09.2023 року. Відповідно до ст.57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine", заява № 30856/03) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів з власної ініціативи і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог із застосуванням способу захисту прав, обраного позивачем. Так, суд вважає доведеним належними письмовими доказами, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] порушили право позивача [PERSON] на проживання в квартирі [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності і в якій зареєстровано належним чином право проживання позивача. Виходячи з викладеного, а також враховуючи не надання відповідачами відзиву на позов з відповідними запереченнями і доказами на їх підтвердження, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] підлягають задоволенню шляхом усунення перешкод з боку [PERSON] , [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] [PERSON] шляхом їх виселення, оскільки обґрунтовані належними доказами та відповідають положенням чинного законодавства. Судові витрати по справі судом визначаються відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та підлягають стягненню з відповідачів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача, документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1\~211,20 грн.

Outcome: approved