Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

Короткий зміст позову. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення матері батьківських прав та встановлення факту самостійного виховання батьком малолітніх дітей. Обгрунтовуючи позовні вимоги посилався на те, що він з 12 січня 2017 року перебував у шлюбі із [PERSON] . Під час шлюбу в них народилися діти: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що після розірвання шлюбу та після народження доньки вони продовжували певний період проживати без реєстрації шлюбу, однак їм не вдалося налагодити стосунки та в 2016 році вони припинили фактичні шлюбні стосунки. Стверджує, що в жовтні 2016 року його дружина захворіла та по сьогоднішній день вона постійно хворіє, на даний час їй встановлено ІІ групу інвалідності. Стверджує, що після того як [PERSON] захворіла він вирішив зареєструвати вдруге шлюб із відчуття відповідальності та фактично заради дітей. Вказує на те, що він займався її лікуванням, сплачував кошти за лікування, купляв необхідні ліки, однак фактичні шлюбні стосунки не були відновлені. Стосунки погіршилися, і тому в подальшому рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19 квітня 2021 року шлюб було розірвано. Зазначає, що з 20 березня 2021 року його колишня дружина проживає за адресою: [ADDRESS] , а він із дітьми, враховуючи їхнє бажання, залишилися проживати де і фактично проживали за адресою: [ADDRESS] . Мотивує свої доводи тим, що з моменту припинення шлюбних стосунків, його колишня дружина, [PERSON] не турбується про їхніх дітей, не цікавиться їхнім життям та станом здоров`я. Стверджує, що відповідачка, жодного разу з власної ініціативи не навідувалася до дітей, не вітає їх, ані з днем народженням, ані з іншими святами, хоча він ніколи і не перешкоджав їхньому спілкуванню. Зазначає, що на початку 2022 року відповідачка виїхала закордон та взагалі не спілкувалася дітьми, тому влітку 2023 року він звернувся із заявою в Службу в справах дітей щодо надання висновку про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. Зазначає також, що він зареєстрований як фізична особа-підприємець та має стабільний самостійний дохід, може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, задовольнити гармонійний розвиток їх особистостей в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, має позитивну характеристику з місця проживання. Вказує на те, що органом опіки та піклування Брусницької сільської ради надано висновок № 08.02-16/117 від 31.01.2024 року про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітніх дітей. Позивач із вказаним висновком категорично не погоджується, оскільки його колишня дружина з 20 березня 2021 року взагалі не приймає участі у житті та вихованні їхніх спільних дітей. Вказує на те, що на початку повномасштабного вторгнення вона не проявила ініціативу та не запропонувала забрати дітей разом з собою закордон подалі. Стверджує, що відповідачка почала намагатися спілкуватися із дітьми по телефону лише після того як їй стало відомо про заяву позивача. На думку позивача, під час засідання комісії відповідачкою було надано оригінал нотаріально посвідченої заяви від 18 січня 2024 року, в якій остання зазначила, що категорично проти щоб її позбавляли батьківських прав відносно їхніх спільних дітей; зазначила, що не заперечує щодо того факту, що діти проживають разом із позивачем та знаходяться на його повному утриманні з моменту розірвання шлюбу та у зв`язку із тим, що вона є інвалідом ІІ групи. Вважає позивач, що відповідача [PERSON] слід позбавити батьківських прав, відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а також встановити факт. Просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Встановити факт самостійного виховання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] батьком [PERSON] [INFO] . Рух справи та позиція сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05.04.2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07.06.2024 року продовжено підготовче провадження по справі. 26.06.2024 року від представника відповідача [PERSON] , адвоката Кутровської Н.М.до суду надійшов відзив на позовну заяву. Вказує на те, що відповідач позовну вимогу щодо позбавлення батьківських прав не визнає. Посилається на те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Вважає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Зазначає, що такої ж думки і органи опіки та піклування, про що міститься висновок у матеріалах справи. Відтак, просить відмовити у задоволенні вказаної вимоги. Щодо вимоги встановлення факту самостійного виховання з 21.05.2021 року батьком, [PERSON] малолітніх дітей, - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за їх місцем проживання за адресою: [ADDRESS] до повноліття дітей, не заперечувала; вирішення віднесла на розсуд суду. 05.07.2024 року представник позивача [PERSON] , адвокат Якобишена Т.Д. направила до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій, уточнила одну із позовних вимог, а саме просила встановити факт самостійного виховання з 21.05.2021 рок [PERSON] , батьком дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за їх місцем проживання за адресою: [ADDRESS] до повноліття дітей. Позовну вимогу про позбавлення матері, [PERSON] , [INFO] , батьківських прав - просила залишити без змін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05.07.2024 року закрито підготовче провадження по справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги, з змінами, визнав у повному обсязі та просив їх задовольнити. У наданих суду поясненнях посилався на доводи викладені в позові. Позивач [PERSON] додатково пояснив, що у 2021 році, він уклав із відповідачкою [PERSON] у добровільному порядку договір щодо місця проживання їх неповнолітніх дітей у якому чітко було прописано, що діти будуть проживати разом із батьком, найого матеріальному утриманні перебуватимуть, оскільки [PERSON] внаслідок незадовільного стану здоров`я не могла матеріально утримувати своїх дітей та з ними проживати, так як постійно потребувала невідкладного, стаціонарного стороннього догляду і лікування через погіршення стану здоровя. У наданих поясненнях позивач не заперечував щодо того, що останні три роки відповідачці ставало краще, і остання за рекомендацією лікарів (що підтверджено матеріалами справи) вимушена була виїхати закордон на реабілітацію. Позивач також не заперечував і щодо того, що відповідач [PERSON] спочатку часто, а потім рідше дзвонила дітям і спілкувалася з ними. Зазначив, що відповідач на свята передавала дітям подарунки. Вказав, що оскільки діти постійно знаходилися та зростали з ним та його родичами, бували випадки коли на дзвінки відповідачки діти не відповідали. Позивач вважає, що він одноосібно виховував і продовжує виховувати дітей до початку військового стану у зв`язку з чим, як він зазначив в поясненнях, незважаючи на його призивний вік і мобілізацію, він вправі заявляти вимогу, в позовному провадженні, яку уточнив шляхом подачі заяви про збільшення позовних вимог, про визнання за ним права самотійного виховання його неповнолітніх дітей. Представник позивача, адвокат Якобишена Т.Д. у судовому засіданні також просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Кутровська Н.М. у судовому засіданні категорично заперечувала щодо задоволення позовної вимоги щодо позбавлення батьківських прав її довірительки [PERSON] , посилаючись на доводи викладені у відзиві на позовну заяву; вимогу про встановлення факту самостійного виховання з 21.05.2021 року батьком, [PERSON] малолітніх дітей віднесла на розсуд суду. Представник третьої особаи, яка не заявляє самостійних вимог - Брусницька сільська рада Вижницького району Чернівецької області, скерував до суду заяву, у якій зазначили, що вважають за недоцільне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав. Просили розгляд справи провести за відсутності представника Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 11,12 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Досліджені судом докази та застосовані норми права. Судом належними доказами встановлено, що [PERSON] , [INFO] перебував із [PERSON] , [INFO] в шлюбі, який зареєстровано 12 січня 2017 року виконавчим комітетом Брусницької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, актовий запис № 02, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.20). Під час вказаного шлюбу, у сторін по справі народився син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження Серії [NUMBER] від 03.02.2012 року) та донька [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження Серії [NUMBER] від 03.02.2012 року) (а.с.21-22). У жовтні 2016 року відповідач [PERSON] захворіла та їй поставлено діагноз: гостре порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом в басейні лівої СМА з правобічним геміпарезом, вираженим руки до елегії кисті, помірним ноги, моторною та елементами сенсорної афазії, лікворно-венозною дисциркуляцією. З жовтня 2016 року вона постійно хворіє та на даний час їй встановлено ІІ групу інвалідності, що підтверджується витягом з медичної карти стаціонарного хворого № 6303 та довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 648292 (а.с.23-24). З пенсійного посвідчення Серії [NUMBER] від 11.07.2022 року вбачається, що [PERSON] має інвалідність ІІ групи (загальне захворювання) (а.с.115). Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання від 12.11.2021 року вбачається, що з 12.11.2021 року [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] (а.с.116). Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19 квітня 2021 року шлюб було розірвано (а.с.25-26). Позивач [PERSON] разом з малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 12.03.2024 року №05-190 (а.с.28). Житловий будинок [ADDRESS] належить батьку позивача - [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.02.2004 року (а.с.27-30). З матеріалів справи вбачається, що 21 травня 2021 року між батьками (позивачем та відповідачем) укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини відповідно до якого вирішено, що спільні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] будуть проживати із батьком [PERSON] . Згідно договору вказано, що під час проживання з батьком [PERSON] діти будуть знаходитися виключно на повному матеріальному забезпеченні батька, наведене підтверджується договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 21.05.2021 року (а.с.31-32). 21.05.2021 року [PERSON] надала нотаріально посвідчену заяву відповідно до якої вказано, що [PERSON] не має жодних зобов`язань по аліментах на користь спільних дітей [PERSON] та [PERSON] у зв`язку з визначенням місця проживання з батьком (а.с.33). Відповідно до Витягу з протоколу № 2 від 18 травня 2021 року комісії з питань захисту прав дитини Брусницької сільської ради вирішено визначити місцем проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] із батьком [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] (а.с.34-35). 18.12.2023 року представниками третьої особи проведено обстеження умов проживання позивача [PERSON] та встановлено, що будинок складається з 10-х кімнат. Умови, де проживає даний громадянин повністю відповідають потребам для належного виховання та матеріального забезпечення дітей, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов № 08.01-10/240 від 18.12.2023 року та актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 18.12.2023 року (а.с.36-37). [PERSON] , [INFO] навчається в 6-Б класі Опорного закладу «Брусницький ЗЗСО І-ІІІ ступенів ім. І. Миколайчука», що підтверджується довідкою № 5 від 09.01.2024 року (а.с.38). Згідно характеристики № 7 від 09.01.2024 року [PERSON] наданої ОЗ «Брусницький ЗЗСО І-ІІІ ступенів ім. І. Миколайчука» вбачається, що [PERSON] навчається в опорному закладі з 2018 року, зарекомендував себе як старанний, працелюбний, уважний учень. [PERSON] проживає з батьком та іншими родичами. (а.с.39). [PERSON] , [INFO] навчається в 5-А класі Опорного закладу «Брусницький ЗЗСО І-ІІІ ступенів ім. І. Миколайчука», що підтверджується довідкою № 6 від 09.01.2024 року (а.с.40). Відповідно до характеристики № 8 від 09.01.2024 року [PERSON] наданої ОЗ «Брусницький ЗЗСО І-ІІІ ступенів ім. І. Миколайчука» вбачається, що дитина навчається в закладі з першого класу, за час навчання зарекомендувала себе як старанна, працелюбна, уважна, дисциплінована учениця. (а.с.41). Із довідки № 12 від 09.01.2024 року наданої КНП «Кіцманський центр первинної медичної допомоги» вбачається, що діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] перебувають під медичним спостереженням у сімейного лікаря Брусницької АЗПСМ - Недокус О. В. (а.с.42). Згідно довідки від 10.01.2024 року наданої лікуючим лікарем Жарим О.П. , вбачається, що позивач регулярно приводить своїх дітей [PERSON] та [PERSON] на амбулаторне лікування та з ціллю профілактики до лікаря-стоматолога в стоматологічний кабінет с. Глиниця. Стоматологічні послуги оплачені були [PERSON] у повному обсязі (а.с.43). Згідно обстеження, яке проводилось практичним психологом Телешман В. І. , 04.01.2024 року з метою визначення актуального психоемоційного стану дітей та їх ставлення до значимих дорослих за результатами діагностики можна зробити висновок про те, що актуальна сімейна ситуація, в якій зараз перебувають [PERSON] та [PERSON] , позитивно впливає на психоемоційний стан обох дітей. Діти матір знають, а також знають про стан її здоров`я, однак більше прив`язані до батька і його родичів (бабусі), так як постійно з ними проживають та відчувають їхню підтримку (а.с.44-46). Позивач [PERSON] , зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на 27.02.2024 року (а.с.47). Відповідно до Витягу ІАС «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» № ВР-002289222 вбачається, що [PERSON] на території України станом на 27.02.2024 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуваю (а.с.48). Згідно характеристики № 02.02-16/286 від 12.03.2024 року виданої виконкомом Брусницької сільської ради Вижницького району Чернівецької області на [PERSON] зазначено, що він виховує двох малолітніх дітей, займається підприємницькою діяльністю, розлучений (а.с.49). У власності позивача спільно із дітьми [PERSON] та [PERSON] є квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири від 29.09.2016 року (а.с.50-51). Органом опіки та піклування Брусницької сільської ради надано висновок № 08.02-16/117 від 31.01.2024 року про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] щодо малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.52-53). Відповідачем [PERSON] 18 січня 2024 року було написано нотаріально посвідчену заяву, в якій зазначила, що категорично проти щоб її позбавляли батьківських прав відносно дітей. Але також зазначила, що не заперечує щодо того факту, що діти проживають разом зі батьком [PERSON] та знаходяться на його повному утриманні з моменту розірвання шлюбу та у зв`язку із тим, що вона є інвалідом ІІ групи (а.с.54). Із витягу Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України вбачається, що за період з 27.05.2021 року по 27.05.2024 року, відповідач [PERSON] перетинала кордон декілька разів: вперше за вказаний період виїхала 04.05.2022 року, та востаннє виїхала 21.01.2024 року (а.с.100). З даного доказу вбачається, що відповідачка [PERSON] періодично приїздила з закордону додому до своїх дітей. Суд зауважує на тому, що даний факт підтверджується, як поясненнями позивача так і поясненнями свідка [PERSON] .. У судовому засіданні в якості свідка, під присягою, була допитана мати позивача - [PERSON] . У наданих поясненнях зазначила, що її син [PERSON] із двома неповнолітніми дітьми проживає за адресою [ADDRESS] . Її колишня невістка [PERSON] також проживала однією сім`єю з її сином та дітьми, до того часу поки не захворіла на важку хворобу. Вказала, що вона весь час допомагала, і наразі допомагає сину з вихованням дітей, зокрема, готує їжу, відвозить до шкоди та забирає із школи і з гуртків дітей, оскільки сину одному важко виконувати усі хатні роботи та доглядом за дітьми, так як він працює, є підприємцем та не завжди вчасно може забирати дітей зі школи, відвозити в Чернівці на гуртки та відповідно забирати. Пояснила, що відповідачка на даний час знаходиться за кордоном на реабілітації. Разом з тим, невістка дзвонила дітям, але останній рік діти уже звикли до того, що мами немає поруч, і не завжди бажали з нею розмовляти. Вказала що розуміє, що позбавленя батьківських прав матері відносно її дітей є крайньою мірою, і вважає, що в даному випадку це є необхідним. Згідно частини третьої статті 51 Конституції України сім?я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Абзацом четвертим частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», передбачено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров?я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може і висловити. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім?ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов?язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров?я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина першастатті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно достатті 141 СК Українимати, батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов?язків щодо дитини. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов?язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст.121 Сімейного кодексу України, права та обов`язки матері і батька дитини, ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У відповідності до позиції Верховного Суду України, викладеною у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Згідно ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва, засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено ст. 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Тобто, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є інвалідом другої групи, та немає можливості утримувати малолітніх дітей та займатися їх вихованням. Так, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами двічі було укладено шлюб. Востаннє він був розірваний 19 квітня 2021 року рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, після розірвання шлюбу діти виявили бажання залишитися проживати з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] , де й проживали до розірвання шлюбу. У матеріалах справи також міститься нотаріально завірена заява [PERSON] про те, що вона не заперечує щодо того факту, що діти проживають разом зі батьком [PERSON] та знаходяться на його повному утриманні з моменту розірвання шлюбу, у зв`язку із тим, що вона є інвалідом ІІ групи. Однак, у даній же заяві від 18 січня 2024 року відповідач вказує на те, що вона категорично проти, щоб її позбавляли батьківських прав відносно дітей. Тлумачення змісту пункту 2 частини першоїстатті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов?язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов?язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Тобто, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем заперечень свідчить про його інтерес до дитини. Окрім того, Верховний Суд також неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц. Суд вважає, що посилання позивача на те, що відповідач жодним чином не приймає участі у вихованні дітей не знайшло своє підтвердження в судовому засіданні під час дослідження належних та допустимих письмових доказів, наявних у матеріалах справи, оскільки судом встановлено та відповідно вбачається, що відповідач по справі має бажання продовжувати спілкуватися з дітьми, однак не може здійснювати за ними догляд та утримувати їх у силу обставин пов`язаних з проблемами із здоров`ям, у зв`язку із чим 21 травня 2021 року між батьками (позивачем та відповідачем) було укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини відповідно до якого вирішено, що спільні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] будуть проживати із батьком [PERSON] . Окрім того, договором передбачено, що під час проживання з батьком [PERSON] діти будуть знаходитися виключно на повному матеріальному забезпеченні батька. У судовому засіданні, представник відповідача [PERSON] , Кутровська Н.М. пояснила, що у 2021 році відповідачка звернулася до неї за правовою допомогою та прийняла рішення про проживання дітей з батьком, прописавши певні дати коли вона зможе з зустрічатися дітей. Стверджує, що в міру своїх можливостей [PERSON] проводила час з дітьми. Зазначила, що дітей до себе вона не могла забрати, оскільки проживала з батьками і вона впевнена, що дітям краще з батьком. Однак, вона й далі хоче спілкуватися з дітьми та намагатися налагодити з ними контакт, саме тому категорично заперечує щодо вимоги позивача щодо позбавлення її батьківських прав стосовно їхніх спільних малолітніх дітей. Із наявного у матеріалах справи висновку обстеження, яке проводилось практичним психологом Телешман В. І. , 04.01.2024 року з метою визначення актуального психоемоційного стану дітей та їх ставлення до значимих дорослих за результатами діагностики можна зробити висновок про те, що про матір діти знають, знають про її проблеми зі здоров`ям, окрім того [PERSON] відгукується про матір досить позитивно, хоча й не багатослівно. Як вже зазначалося вище, мати, батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов?язків щодо дитини. Наведене передбачено статтею 141 СК України. У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 вказано, що ухилення батьків від виконання своїх обов?язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для і нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов?язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. З аналізу вищевикладеного слідує, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв?язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам?ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв?язків із сім?єю, крім випадків, коли сім?я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що неє неблагополучним (§ 100). Проаналізувавши зазначені обставини справи, суд вважає, що в матеріалах справи відсутні достатні, об`єктивні та переконливі докази, які б свідчили про те, що відповідач [PERSON] свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками стосовно своїх малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 315 ЦПК України передбачено розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Так, відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому, судом встановлено, що позивачем у заявленій вимозі про встановлення факту самостійного виховання малолітніх дітей не доведено ту обставину, що від встановлення факту самостійного виховання дітей може бути встановлено, припинено чи змінено його особисті чи майнові права, а також, не доведено, що встановлення даного факту має для нього юридичне значення. Суд зауважує на тому, що органом опіки та піклування Брусницької сільської ради надано висновок №08.02-16/117 від 31.01.2024 року про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] щодо малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач з наведеним висновком категорично не погоджується та вважає, що відповідачку слід позбавити батьківських прав щодо їхніх спільних дітей, а також встановити факт самостійного виховання ним з 21.05.2021 року малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні мати позивача [PERSON] зазначила, що вона також бере значну участь у вихованні дітей, та що найбільше часу діти проводять саме з нею. Відповідно до ст. 16 Цивільного процесуального Кодексу України, сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову. Відповідно до ст. 175 ЦПК України в позовній заяві обовязково зазначаються відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. У випадку, якщо досудовий порядок врегулювання спору не проводився, в позовній заяві потрібно про це зазначити. В позовній заяві позивачем вказано, що заходи досудового врегулювання спору не проводилися. Однак, суд звертає увагу на те, що у судовому засіданні як позивач так і в його інтересах представник відповідно вказали що питання щодо самостійного виховання було вирішено на позадосудовому врегулюванні спору. Судом установлено, що 21 травня 2021 року між позивачем та відповідачем укладено договір щодо здійсненя батьківських прав та визначення місця проживання дитини, відповідно до якого вирішено, що спільні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] будуть проживати із батьком [PERSON] . Вказаним договором чітко передбачено, що під час проживання з батьком [PERSON] , діти будуть знаходитися виключно на його повному матеріальному забезпеченні. Отже, суд, із врахуванням вищенаведених доказів оцінивши їх в сукупності, за системним аналізом, а також з врахуванням позицій сторін, зокрема і доводів як представника відповідача, проти яких представник позивача не заперечувала в частині того, що фактично мало місце досудове врегулювання спору в частині визначення місця проживання дітей з батьком (на період лікування і реабілітації [PERSON] ), а також при цьому без позбавленням [PERSON] батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач не заперечував проти досудового врегулювання спору, а тому встановлення факту осноосібного виховання дітей за його заявленою вимогою фактично підмінюється досудовим врегулюванням спору між сторонами, починаючи з 2021 року щодо місця проживання дітей з батьком і їх перебування на його матеріальному утриманні та вихованні. Матеріалами справи не встановлено та позивачем не зазначено посилання на докази, що починаючи з 21.05. 2021 року до моменту звернення до суду, Органом опіки та піклування Брусницької сільської ради за місцем проживання неповнолітніх дітей проводилися відповідні обстеження місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] , за результатами яких органом опіки та піклування не прийнято рішення про доцільність самостійного виховання [PERSON] його неповнолітніх дітей. Вищенаведеними доказами, у їх сукупності підтверджується, що обстеження щодо умов проживання дітей проводилися лише за заявою позивача [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Рішенням Брусницької сільської ради питання щодо встановлення факту самостійного виховання дітей не вирішувалося. Тобто, з вищевикладеного слідує, що спір щодо виховання, утримання та місця проживання дітей був досудово врегульований ще у травні 2021 році. У своїй постанові від 11 вересня 2024 Велика Палата Верховного Суду (справа №201/5972/22), прийшла до висновку, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Також Велика Палата вказувала, що розгляд заяв про встановлення факту самостійного виховання дитини не може здійснюватися в окремому провадженні, оскільки у таких справах існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. Відповідно до ст. 150 ч. ч. 1-3, 5 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 157 ч. ч. 1, 2 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтею 181 ч. ч. 1, 2 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. У силу ст.141 СК України проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Заявник не надав суду доказів, що в питанні виховання чи утримання малолітньої дитини, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу. Жодних доказів того, що будь-яка особа порушує, не визнає чи оспорює права позивача, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, а також документів, які б підтверджували існування складнощів в отриманні соціальних пільг та гарантій заявником суду не надано, як і не надано доказів відповідної відмови компетентних органів у вирішенні певних питань щодо реалізації прав позивача за відсутності судового рішення. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. У відповідності до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на дотриманні норм процесуального права. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи вищевикладене, за таких обставин та зазначених вище положень законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав, за яких відповідача слід позбавити батьківських прав та встановити факт самостійного виховання з 21.05.2021 року позивачем малолітніх дітей, у зв`язку з чим у задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed