Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

Представник позивача адвокат Мужик Н.Т. за допомогою системи «Електронний суд» звернувся до суду в інтересах позивача із вказаним позовом, за змістом якого просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №501430076 у сумі 288 286,10 гривень, що утворилась станом на 29.08.2023, а саме: за тілом кредиту у сумі 177 000,00 гривень, за відсотками 60 310,10 гривень, по комісії 50 976,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11.02.2022 між Акціонерне товариство «Альфа-Банк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] укладено угоду про надання споживчого кредиту №501430076. Відповідно до умов договору відповідачеві надано кредит на споживчі цілі, а відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором. У випадку невиконання умов договору з боку позичальника він має достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 календарних днів з дня отримання від банку інформації. Так, за змістом позовної заяви, позивач свої зобов`язання за договором виконав належним чином, надавши відповідачеві кредит у погодженій сумі. У порушення умов договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 29.08.2023 має прострочену заборгованість в сумі 288 286,10 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом 177 000,00 гривень; заборгованості по відсоткам 60 310,10 гривень. Розмір комісії становить 50 976,00 гривень. Разом з цим, заходи досудового врегулювання, вжиті банком, до сплати заборгованості не призвели, що й зумовило звернення до суду. На підставі наведеного, з підстав, передбачених ст. 11, 526, 536, 546, 549, 550, 553-554, 610, 615, 624, 626-628, 1048, 1054, 1056-1, 1069-1070 ЦК України, представник позивача просить задовольнити позов у вказаній сумі. Ухвалою судді від 18.04.2024 постановлено прийняти позовну заяву Акціонерного товариства «Сенс Банк» до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Визначено дату, час і місце проведення підготовчого засідання. Визначено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем. Відповідно до ч.4 ст.178 ЦПК України, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копію відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов. Представник позивача за довіреністю адвокат Рудницький Ю.І. 02.09.2024 через систему «Електроний суд» скерував до суду заяву , просить суд провести всі судові засідання, у тому числі підготовче засідання, яке призначене на 03.09.2024 на 11-30 годину, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Ухвалою суду від 03.09.2024 постановлено закрити підготовче провадження у цивільній справі та призначити її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, клопотання представника позивача про участь в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, - повернуто без розгляду. Представник позивача за довіреністю адвокат Рудницький Ю.І. у судовому засіданні присутній не був, в матеріалах справи наявні клопотання від 20.05.2024 та 02.07.2024, за змістом яких він просить суд задовольнити позов у повному обсязі, проти заочного розгляду справи сторона позивача не заперечує. Із іншими клопотаннями відповідно до ст.212 ЦПК України сторона позивача не зверталась. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, викликалась до суду завчасно, засобами поштового зв`язку, а також смс-інформування. Інших процесуальних дій у справі судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань, зустрічної позовної заяви у даній справі не подано. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заяв та клопотань до матеріалів справи стороною відповідача не надано, про причини своєї неявки [PERSON] суд не повідомив, своїм правом на подання заяв по суті справи не скористався. За приписами ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Підстав для відкладення судового засідання або оголошення в ньому перерви відповідно до ст.223,240 ЦПК України судом не встановлено. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами. Судом встановлено, що 12.08.2022 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну назви АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», на підтвердження чого у справі міститься витяг з державного реєстру банків АТ «Сенс Банк» від 02.12.2022, досліджений судом. У матеріалах справи також наявний статут АТ «Альфа-Банк», що є правонаступником ПАТ «Альфа-Банк» (п.1.2 загальних положень). 11.02.2022 [PERSON] звернувся до АТ «Альфа-Банк» з пропозицією укласти угоду про надання споживчого кредиту, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб, а саме Офертою на укладання угоди про надання кредиту №501430076. У оферті вказані паспортні дані клієнта банку, засвідчена копія паспорта відповідача міститься у додатках до позовної заяви. В оферті зазначено, що сума кредиту пропонується у розмірі 177\~000,00 гривень (п.1), процентна ставка за користування кредитом 21,99% річних, тип фіксована, дата остаточного повернення кредиту 11.02.2027 (п.2), тобто, строк кредитування 60 місяців, мета на споживчі цілі. Спосіб видачі кредиту переказ коштів на рахунок. Так, п. 2 оферти клієнт банку пропонує надання для повернення заборгованості за кредитним договором відкрити відповідний розрахунковий рахунок. Крім того, у п. 1 клієнт пропонує під час користування кредитом надавати йому банком послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором, за надання яких встановити комісійну винагороду за обслуговування (управління) кредиту 1,6% від суми кредиту, зазначеної в оферті без ПДВ. Комісійна винагорода може бути змінена в порядку, передбаченому умовами договору та сплачується згідно діючих тарифів банку. Розділом 2 також передбачено відкриття кредитної лінії, яка є відновлювальною, до 200\~000 гривень, із процентною ставкою 26% річних, доказів її використання стороною позивача не надано. Суд наголошує, що в обґрунтування позовних вимог представник позивача не наводить жодного посилань на положення договору, розміщені в інтернет-мережі, у будь-якій редакції, а виключно на положення Угоди про надання кредиту, яку складають оферта, акцепт та додаток №1, наявні у справі. Крім того, по тексту оферти, клієнт беззаперечно підтвердив, що перед укладенням угоди ознайомлений, в тому числі, у письмовій формі із всією інформацією та нормами положень чинного законодавства, зокрема, ЗУ «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що необхідно для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту. Угода про надання кредиту вважається укладеною та набуває чинності з моменту підписання банком акцепту на укладання угоди та надання споживчого кредиту, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії відповідно до умов угоди та договору, тарифи є невід`ємною частиною договору, крім того, розміщені на сайті банку. Додаток до Угоди №1, засвідчений підписами сторін, містить узгоджений сторонами графік платежів (ануїтетних), які має вносити позичальник на виконання своїх зобов`язань за договором, а саме тіла кредиту, процентів та комісії за розрахункове-касове обслуговування. Судом також досліджено анкету-заяву [PERSON] від 11.02.2022 із його підписом, що засвідчує ознайомлення із умовами кредитування й двох паспортів споживчого кредиту, що містять всі істотні умови, узгоджені сторонами. Зміст оферти на умовах, запропонованих позичальником, повністю відображений у акцепті пропозиції про укладання угоди про надання особистого кредиту, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії №501430076 від 11.02.2022, дослідженому судом, а саме всі істотні умови договору. Згідно з акцептом, угода вважається укладеною та набуває чинності з моменту підписання банком акцепту на укладання угоди та надання кредиту, обумовленого сторонами. Таким чином, відповідно до умов договору, відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком №1 до нього графіком погашення кредиту. Згідно з заявою від 11.02.2022, [PERSON] надала згоду на укладання договору №501430076 від 11.02.2022 [PERSON] , а саме на отримання кредитних коштів в АТ «Альфа Банк» в сумі 177\~000,00 гривень під 21,99% річних строком на 60 місяців, будучи ознайомленою із договором та розуміючи його правові наслідки. Судом під час розгляду справи встановлено, що позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачеві кредит у визначений сторонами спосіб. У порушення умов договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 29.08.2023 має прострочену заборгованість в сумі 288 286,10 гривень, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 177 000,00 гривень; заборгованості по відсоткам 60 310,10 гривень (нараховані з 11.09.2022). Розмір комісії, нарахованої з дати надання кредиту, становить 50 976,00 гривень. Жодної сплати заборгованості відповідно до наданого банком розрахунку позичальником не здійснено. Відповідно до даних розрахунку, дійсно, позичальником допущено порушення умов договору щодо строків та сум повернення кредиту (тіла та процентів за користування кредитними коштами, а також комісії), що в повній мірі підтверджує доводи сторони позивача. Крім того, відповідно до виписки по особовим рахункам від 29.08.2023, підтверджено зарахування кредиту на рахунок [PERSON] 11.02.2022 у сумі 177\~000,00 гривень, при цьому, вказаний рахунок, на який зараховано кошти, відповідає зазначеному у оферті та акцепті. Виписка надана за період з 11.02.2022 по 29.08.2023. Позивачем також надано меморіальний ордер №928949150 від 11.02.2022 на вказану суму на підтвердження факту її зарахування на розрахунковий рахунок відповідача на виконання умов договору в частині надання кредиту на споживчі цілі. Правильність нарахувань розміру заборгованості на час розгляду справи відповідачем не спростована, належного контррозрахунку не надано. Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази того, що наведені умови договору, його форма і порядок укладення суперечать положенням ЦК України (в частині нарахованих тіла та відсотків), або іншим актам цивільного законодавства, а також, що волевиявлення позичальника було обмеженим і не відповідало його внутрішній волі. Викладені істотні умови, права і обов`язки сторін, зокрема, способи та терміни погашення кредиту погоджені сторонами, про що свідчить їх підписання. Вимога про погашення заборгованості, скерована відповідачеві із зазначенням наявної заборгованості станом на 20.06.2023, залишена без реагування, відповідно, заборгованість не сплачена, проте вжиття заходів досудового врегулювання спору в даному випадку та з урахуванням спірних правовідносин, що виникли між сторонами, не є обов`язковим. Задовольняючи позов частково, суд виходить з таких норм чинного законодавства. За загальним правилом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених ч.2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд при розгляді справи застосовує правовий зміст норм, які регулюють загальні умови, строки виконання зобов`язань учасниками цивільних правовідносин, правові наслідки їх порушень, зокрема, ст. 509, 525-527, 599, 610, 611, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України. Крім того, на дані правовідносини, поширюються положення про договір (ст. 626-629, 631 ЦК України). Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст.638 ЦК України). Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.1, 2 ст.639 ЦК України). Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.1,2 ст.640 ЦК України). Крім того, відповідно до положень ст.641-643 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції. Якщо у пропозиції укласти договір вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь про прийняття пропозиції протягом цього строку. Так, за матеріалами справи 11.02.2022 [PERSON] здійснено оферту (пропозицію укласти договір) на укладення угоди про надання кредиту, прийняту банком АТ «Альфа-банк», правонаступником якого є позивач. Оферта містить всі істотні умови договору і виражає намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття іншою стороною правочину. Відповідно до наявних доказів цього ж дня банком в повній і безумовній формі прийнято пропозицію [PERSON] (акцептовано оферту). Разом з цим, АТ «Альфа-Банк» здійснено перерахування кредитних коштів у повному обсязі на рахунок позичальника [PERSON] , що зараховані 11.02.2022. Доказів, що свідчать про відкликання оферти або відповіді на неї сторонами справи не надано. Суд також враховує, що згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому, за нормою ч.1 ст.1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У даній справі позивачем заявлено вимоги про погашення кредиту (тіла), відсотків за користування кредитними коштами та комісії за розрахунково-касове обслуговування, у розмірах, визначених графіком платежів (додаток №1 до Угоди про надання кредиту). З наданого позивачем розрахунку встановлено систематичність невиконання зобов`язань позичальником. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК має\~виконуватися належним чином\~відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У ч.1 ст.627 ЦК зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. \~Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.\~\~З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Так, стороною відповідача не подано зустрічного позову щодо визнання кредитного договору недійсним. Наявними доказами підтверджено існуючу заборгованість, порушення позичальником як строку, так і розміру платежів. Суд зауважує, що зазначена угода про надання кредиту вчинена сторонами у належній формі, її умови погоджені сторонами, викладені чітко та зрозуміло, сторони додатково підтверджували про те, що розуміють умови договору та можливі правові наслідки. Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. За змістом ч. 1 ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (ч.2 ст.241 ЦК України). Наведена норма застосовується, якщо представник має повноваження на вчинення правочину, але вчиняє його з перевищенням обсягу права на здійснення правочину, який встановлено особою, яку він представляє, та з наступним схваленням такого правочину цією особою, яке полягає у вчиненні дій, що свідчать про прийняття його до виконання. При цьому, наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, передача транспортних засобів, зняття їх з обліку із наданням усіх необхідних документів та прийняття часткової або повної оплати за спірними договорами). Такі правові висновки в подібних правовідносинах наведені в постанові ВСУ від 19.08.2014 у справі № 5013/492/12. Так, власне звернення до суду представника позивача, повноваження якого підтверджені в належний спосіб, свідчить про схвалення правочину юридичною особою в розумінні ст.241 ЦК України. Крім того, додатково на користь цього факту свідчить й надання кредиту у безготівковий спосіб на користь [PERSON] . Згідно з приписами п.11 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Таким чином, даний кредит є споживчим. Докази протилежного у справі відсутні. З урахуванням наведених норм, застосованим є саме положення ч.2 ст.1050 ЦК України, згідно з яким якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. За нормою ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав в судовому порядку шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення заборгованості за тілом кредиту у сумі наданого кредиту, не сплаченого позичальником, а також за процентами за користування кредитом (відповідно до узгодженої сторонами відсоткової ставки) відповідно до наведеного вище розрахунку. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 встановлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. За приписами ст.525,526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд враховує правові висновки Верховного Суду в постанові від 08 липня 2020 року по справі № 754/17518/15-ц та аналогічні висновки в постанові від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17, згідно яких у ст. 629 ЦК України закріплено обов`язковість договору. Загальними вимогами процесуального права визначено й обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо (правові висновки Верховного Суду в постанові від 22 липня 2020 року в справі № 189/2109/18, провадження № 61-19542св19). На переконання суду, наданий позивачем розрахунок заборгованості є чітким, зрозумілим, узгоджується з умовами кредитного договору і приймається як належний і достовірний доказ. Відповідно до правової позиції Верховного Суду в постанові від 14 липня 2020 року по справі № 367/4970/13-ц, заперечуючи розмір кредитної заборгованості, розрахований банком, боржник не надав суду докази, які б спростовували як факт надання кредиту в розмірі, визначеному кредитним договором, так і розмір боргу, що є процесуальним обов`язком боржника. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц (провадження №14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». Так, суд виходить з презумпції правомірності та чинності правочину у формі акцепту пропозиції на укладання угоди про надання кредиту №501430076 від 11.02.2022, підписаної [PERSON] , яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Відповідачем у даній справі не спростовано обставин отримання та використання ним кредитних коштів та розміру заборгованості, зазначеного в наданому позивачем розрахунку та виписці. Разом з цим, відповідно до ч.4 ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч.1 ст.1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України. Таким чином дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч.1,3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Суд з цього приводу враховує також правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 01.02.2023 у справі №199/7014/20, пр. №61-17825св21. Так, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом № 1734-VIII (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону № 1734-VIII. Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон № 1734-VIII. Так, умовами кредитного договору позичальнику встановлено плату за розрахунково-касове обслуговування кредиту, тобто, комісійну винагороду, яка згідно з графіком та розрахунком становить 2\~832,00 на місяць, тобто ануїтетними платежами. До стягнення позивачем заявлено заборгованість зі сплати комісії у загальній сумі 50\~976,00 гривень, що нарахована за 18 місяців, як це встановлено судом. Проте, перелік послуг, наданих банком, за які може нараховуватись комісія, за період користування кредитними коштами [PERSON] , та враховуючи відсутність жодного платежа з боку позичальника, матеріалами справи не доведено. Відповідно, надані стороною позивача письмові докази, досліджені судом у їх сукупності та взаємозв`язку, не дозволяють зробити висновків про те, які саме послуги банку маються на увазі під вказаним обслуговуванням кредиту або кредитної заборгованості. Тому, суд приходить до висновку про те, що застосованими є нормативні приписи, відповідно до яких нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача (ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»). З урахуванням наведеного особа, яка включила ту чи іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується, зокрема в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову. Зазначене правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), а й щодо умов, які хоч і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party). Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17, пр.№ 61-18730св20. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06.11.2023 у справі №204/224/21, пр.№61-4202сво22 дійшов висновку про те, якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч.3, 4 ст. 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Такий висновок висловлено Верховним Судом у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного в постанові від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц, пр.№ 61-11сво17. З огляду на викладене, супутня послуга банку, визначена як розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості (або кредиту), має надаватися клієнту банку безоплатно. Враховуючи наведене, у стягненні з позичальника на користь позикодавця заборгованостіу виді простроченої комісії у сумі 50\~976,00 гривень необхідно відмовити. Враховуючи, що фактично отримані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є позивач, не повернуті, суд приходить до висновку, що кредитодавець вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом стягнення з боржника суми заборгованості за кредитним договором №501430076 від 11.02.2022, що існує станом на 29.08.2023, у сумі 237 310,10 гривень, яка складається з наступного: заборгованості за тілом кредиту у сумі 177 000,00 гривень, заборгованості за процентами у сумі 60 310,10 гривень. Тобто, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, за вирахуванням комісійної винагороди банку. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У даній справі позовні вимоги позивача задовольняються судом частково, що зумовлює висновок суду про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь АТ «Сенс Банк» судових витрат по сплаті судового збору у сумі\~3 559,65 гривень. З цього приводу слід зазначити, що позивачем помилково сплачено при зверненні до суду судовий збір у сумі 4\~324,29 гривень. За приписами ч.8\~ст.6, ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір»\~розподіл судового збору між сторонами здійснюються відповідно до процесуального законодавства. При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Таким чином, за розгляд позовної заяви, з урахуванням звернення до суду за допомогою системи «Електронний суд», підлягав сплаті судовий збір у сумі 3\~459,43 гривень замість 4\~324,29 гривень, сплачених позивачем. Тому, пропорційно до суми задоволених вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 847,72 гривень замість 3\~559,65 гривень. Відповідно, суд роз`яснює стороні позивача, що за приписами п.1 ч.1 ст.8 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Тому, за умови подання відповідного клопотання суд вправі постановити ухвалу про повернення на користь позивача з державного бюджету суми надмірно сплаченого судового збору у сумі 711,93 гривень, інша частина судового збору (за розгляд вимоги про стягнення комісії) залишається за позивачем.

Outcome: partial