Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про встановлення факту, самостійного виховання та утримання малолітньої дитини, посилаючись на те, що 07 серпня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, від даного шлюбу у сторін [INFO] народилася донька [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що станом на день подання позову [PERSON] подав позов про розірвання шлюбу. Оскільки, останні два роки подружжя не проживає разом, дитина [PERSON] повністю перебуває на самостійному вихованні та утриманні батька. Даний факт підтверджується відповідною довідкою з садочка ТОВ «Приватний заклад дошкільної освіти «Я СЯМ», відповідно до якої активну участь у вихованні дитини бере саме батько [PERSON] , який безпосередньо привозить та забирає дитину з садочка, оплачує послуги садочка та бере участь у батьківських зборах дошкільного закладу, Про матір дитини взагалі нічого не відомо. Факт утримання підтверджується відповідними квитанціями, що додаються до позовної заяви. З 2021 року мати малолітньої дитини взагалі змінила місце проживання, та жодної участі у житті дитини не бере. Даний факт підтверджується характеристикою, виданою Костринською сільською радою, відповідно до якої [PERSON] фактично проживає за адрескою [ADDRESS] . Проживає сама, без сім`ї, активної участі в житті громади не бере. Зловживає алкогольними напоями та конфліктує з сусідами. Офіційне місце роботи невідомо, джерело походження коштів, за які живе громадянка також невідомо. [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується відповідним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд, встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , самостійно виховує та утримує свою малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] . Позивач в судове засідання не з`явився, однак його представник адвокат Вайда В.В., яка також в судове засідання не з`явилася, подала в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та участі позивача. Відповідачка в\~судове засідання\~не з`явилася,\~подала відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~зазначила,\~що в провадженні Великоберезнянського районного суду Закарпатської області перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] . Так, вона вже більше двох років не проживає з чоловіком та донькою, будь яке спілкування з ними втратила. Наразі вона проживає в с. Вишка, Ужгородського району, безробітна. Утримувати та виховувати малолітню [PERSON] вона не має жодної можливості. Тому, враховуючи вищезазначене, проти задоволення позову вона не заперечує. Крім цього подала клопотання про розгляд справи без її участі. Зважаючи на наведене, суд розглянув справу без участі сторін на підставі наявних у ній доказів. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, та з`ясувавши всі обставини справи, перевіривши їх доказами, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів має право звернутись кожна особа. Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що під час шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] . Батьками дитини зазначено: батько [PERSON] , мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 06 липня 2019 року серії [NUMBER] , яка є неповнолітньою. У постанові від 22 грудня 2021 року у справі №339/143/20 Верховний Суд визначив, що за загальним правилом за відсутності спору, щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами досягнуто згоди щодо місця проживання та умов утримання їх спільної дитини. Матеріалами справи підтверджено, що дитина [PERSON] , [INFO] , є вихованкою ПЗДО «Я СЯМ». Під час занять в дошкільному закладі [PERSON] зарекомендувала себе як дитина, яка легко та спокійно контактує, як з дорослими, так і з ровесниками. В діяльність групи в садочку включається відразу. Зовнішній вигляд дитини охайний, без виражених особливостей, відповідає віку. Фізично дитина розвинута добре. Соціально-побутові навички, самообслуговування достатньо сформовані. Загальна інформованість і соціально-побутове орієнтування високі. Активну участь у вихованні дитини бере саме батько [PERSON] , який безпосередньо привозить та забирає дитину з садочку, оплачує послуги садочка та бере участь у батьківських зборах дошкільного закладу, дана обставина підтверджується довідкою ТОВ ПЗДО «Я СЯМ» №5 від 20.08.2024 р. Мати дитини [PERSON] проживає окремо від дитини за адресою: с. Вишка Ужгородського району Закарпатської області, дана обставина зазначена в характеристиці виданої Костринською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області, від 14.10.2024 р № 222 та договором оренди житлового приміщення від 19.10.2022 року. За таких обставин, судом встановлено, що дитина [PERSON] [INFO] , проживає разом з батьком [PERSON] .. Щодо вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення суд зазначає наступне. Про існування спору про право між батьками протягом розгляду справи будь-яких заперечень від матері [PERSON] щодо обставин, викладених у заяві про встановлення факту самостійного виховання батьком дитини, не надходило. Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом. Отже, під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права, який є суттю суперечності, конфлікту, протиборства сторін. Суд зауважує, що поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Таким чином, спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають у реалізації права. Тобто у цьому випадку йде мова не про спір між батьками, а щодо встановлення існування певних обставин, а саме факту самостійного виховання дитини батьком, які перешкоджають реалізації одним із батьків своїх прав та обов`язків, визначених СК України, а іншому з метою забезпечення повноцінного догляду та належних умов для дитини і збереження її прав та інтересів необхідне рішення суду, що підтверджує факт самостійного виховання та утримання дитини батьком. Наведений у статті 315 ЦПК України перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, не є вичерпним. Тому факт самостійного виховання та/або утримання дитини має бути встановлений судом якщо законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21 вже викладала висновок, що факти, які мають юридичне значення, встановлюються у позасудовому та судовому порядку. Рішення суб`єктів владних повноважень стосовно встановлення фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, повноваження суб`єктів владних повноважень визначені Конституцією та законами України. При здійсненні своїх владних управлінських функцій відповідно до законодавства вони діють на підставі та в межах наданих їм повноважень, у тому числі й щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Такі повноваження щодо встановлення того чи іншого факту мають бути чітко визначені у відповідних нормативно-правових актах. Встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідним суб`єктом владних повноважень виключає повноваження суду щодо встановлення такого факту в судовому порядку. Саме тому Велика Палата Верховного Суду в постановах від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19, від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2598/16-ц виснувала, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом. Оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений у позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції. Ураховуючи, що у цих правовідносинах відсутній будь-який орган влади, до повноважень якого належить встановлення факту самостійного виховання та/або утримання дитини, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту самостійного виховання та/або утримання дитини, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 та частини другої статті 315 ЦПК України. Підсумовуючи наведене, суд наголошує, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, перелік яких не є вичерпним. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві в порядку окремого провадження. Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересованими особами буде заявлений спір про право, то суд залишає таку заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. Слід зауважити, що таке застереження стосується виключно цивільних спорів, розгляд яких визначається ЦПК України, і спрямоване на спрощення розгляду конкретної цивільної справи у розумні строки. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України,Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини необхідно для соціального забезпечення життєдіяльності позивача та його дитини. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Між сторонами відсутній спір щодо місця проживання та виховання їх спільної дитини. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 11.11.2024 р. [PERSON] є фізичною особою-підприємцем Згідно квитанцій про оплату послуги садочка ТОВ ПЗДО «Я СЯМ», який відвідує донька [PERSON] оплачує батько [PERSON] .. Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно зі ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Як встановлено судом, відповідачка [PERSON] не заперечує щодо місця проживання їх неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] із батьком [PERSON] , про що й зазначила у своєму відзиві. У суду не має підстав сумніватись в достовірності письмових доказів, а тому суд вважає що позивачем доведений факт, що [PERSON] [INFO] , самостійно виховує та утримує малолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . За таких обставин, зважаючи на наявність домовленості щодо узгодженого сторонами місця проживання та порядку утримання їх спільної дитини, згоди самої матері дитини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved