Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] 28.02.2023 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності, визнання незаконними та скасування рішення, свідоцтва про право власності, у якому просила: [NUMBER] ) визнати недійсним рішення виконавчого комітету Тисменицької районної ради народних депутатів Івано-Франківської області від 14.06.1989 № 111 «Про оформлення права власності на житлові будинки, що належать членам колгоспних дворів та окремим громадянам, в селах Павлівка і Рибне Павлівської сільської ради та селах Узин, Колодіївка і Добровляни Узинської сільської ради» у частині визнання за [PERSON] права власності на будинковолодіння на [ADDRESS] ; 2) визнати недійсним свідоцтво про право власності на будинковолодіння на [ADDRESS] , видане 30.06.1989 виконавчим комітетом Узинської сільської ради [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Тисменицької районної ради народних депутатів Івано-Франківської області від 14.06.1989 № 111, зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ 30.06.1989 за реєстровим № 120, книга № 1; 3) визнати за нею право власності на частину будинковолодіння на [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою від 15.03.2023 суддя відкрила провадження у справі та призначила підготовче засідання у рамках її розгляду за правилами загального позовного провадження. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] адвокат Дудорова О. О. 23.05.2023 подала зустрічну позовну заяву до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на спадкове майно, у якій просила: 1) встановити факт, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті свого батька [PERSON] , померлого [INFO] , шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном; 2) визнати за [PERSON] право власності на 21/24 частину будинковолодіння на [ADDRESS] з підстав належності 1/6 у порядку спадкування після смерті [INFO] батька [PERSON] та 17/24 у порядку спадкування після смерті [INFO] матері [PERSON] . Ухвалою від 24.05.2023 суд об`єднав зустрічний позов в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою від 16.11.2023 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Вимоги за первісним позовом [PERSON] обґрунтовувала тим, що батьки її чоловіка [PERSON] , 1934 року народження, та [PERSON] , 1926 року народження, перебуваючи з 1962 р. у шлюбі, побудували житловий будинок на [ADDRESS] . Правовстановлюючий документ на будинок виданий на ім`я [PERSON] . Згідно ст. 22 КЗпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, було спільною сумісною власністю подружжя. Після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому половину будинковолодіння. Спадщину прийняли спадкоємці за законом першої черги дружина померлого [PERSON] та його син [PERSON] , які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, від спадщини не відмовлялися. Третій спадкоємець за законом першої черги відповідач [PERSON] спадщину після смерті батька не прийняв, оскільки з ним не проживав і не подавав до нотконтори заяви про прийняття спадщини. Таким чином, [PERSON] після смерті батька успадкував частину належної батькові половини будинковолодіння. 10.09.2002 вона зареєструвала шлюб з [PERSON] . Чоловік помер [INFO] . За життя чоловік склав заповіт, посвідчений 06.04.2017 секретарем Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, згідно якого все належне йому майно заповів їй, дружині. Вона прийняла спадщину після смерті чоловіка згідно вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, від спадщини не відмовлялася. Спадкоємець за законом першої черги матір чоловіка [PERSON] на час відкриття спадщини не проживала зі своїм сином [PERSON] , а проживала із сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . На час смерті [PERSON] , що настала [INFO] , остання була власником частин спірного будинковолодіння, які згідно заповіту матері успадкував відповідач [PERSON] . Згідно звіту про незалежну оцінку майна ринкова вартість будинковолодіння становить 88400 грн. Коли позивачка звернулася до нотаріальної контори для оформлення спадщини, нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті чоловіка, посилаючись на те, що у неї як спадкоємця відсутні всі необхідні документи, на момент своєї смерті [PERSON] не набув у власність у порядку спадкування частку будинковолодіння. У зв`язку з порушенням майнових прав позивачки підлягають до визнання недійсними рішення виконавчого комітету Тисменицької районної ради народних депутатів Івано-Франківської області від 14.06.1989 № 111 у частині визнання за [PERSON] права власності на будинковолодіння та видане останній свідоцтво про право власності на будинковолодіння від 30.06.1989. Вимоги за зустрічним позовом представник [PERSON] обґрунтовувала тим, що побудоване у шлюбі батьків позивача [PERSON] та [PERSON] будинковолодіння на [ADDRESS] дійсно було спільною сумісною власністю подружжя. Після смерті [INFO] батька [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому будинковолодіння, яку прийняли три спадкоємці за законом першої черги дружина [PERSON] та сини [PERSON] , [PERSON] у порядку ст. 549 ЦК УРСР, кожен з них успадкував по 1/6 частині. Обставинами, що свідчать про прийняття спадщини [PERSON] , є: наявність у нього правовстановлюючих документів на спадкове майно, фактичний вступ у володіння спадковим майном утримання будинку, користування (обробка) присадибною ділянкою. Тобто [PERSON] належало 4/6 частки (1/2 на праві спільної сумісної власності подружжя + 1/6 у порядку спадкування), [PERSON] і [PERSON] належало по 1/6 частці кожному. Після смерті [PERSON] , що настала [INFO] , спадщину згідно заповіту чоловіка прийняла відповідачка [PERSON] . Крім того, обов`язкову частку в спадщині після смерті сина успадкувала [PERSON] у порядку ст. 1241 ЦК України, оскільки на час його смерті вона була пенсіонеркою, яка прийняла спадщину, будучи зареєстрованою з покійним сином за однією адресою. Тобто [PERSON] успадкувала 1/24 частку, а вся належна їй частка в будинковолодінні становила 17/24 (4/6 або 16/24 + 1/24). Частка [PERSON] , яку вона успадкувала після смерті чоловіка, становить 3/24 частки будинковолодіння. Згідно заповіту, посвідченого 12.09.2005 головою виконкому Узинської сільської ради, [PERSON] заповіла житловий будинок з господарськими будівлями та все належне їй майно у рівних частках, тобто по кожному, двом синам [PERSON] і [PERSON] . Оскільки останній помер до смерті матері, він не успадкував свою частку за її заповітом. Після смерті [PERSON] , що настала [INFO] , спадщину прийняв [PERSON] як єдиний спадкоємець за заповітом у порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини від 01.04.2022. Таким чином, [PERSON] є власником 21/24 частки будинковолодіння (1/6 або 4/24 в порядку спадкування після смерті батька + 17/24 у порядку спадкування після смерті матері). Однак, він отримав відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, оскільки власником будинковолодіння була матір. Представник позивачки за первісним позовом адвокат Синишин П. Є. у судовому засіданні первісний позов підтримав і просив його задоволити, зустрічний позов визнав частково. Заперечив, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [INFO] батька [PERSON] шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном, просив відмовити у задоволенні цієї вимоги. Другу вимогу за зустрічним позовом визнав частково, покликаючись на те, що [PERSON] прийняв спадщину за заповітом після смерті матері, успадкувавши належні померлій частки будинковолодіння. Щодо визнання за [PERSON] права власності на частки в порядку спадкування за заповітом після смерті матері не заперечував. У останнє судове засідання представник позивача за первісним позовом подав заяву про завершення розгляду справи без участі сторони. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] адвокат Дудорова О. О. у судовому засіданні первісний позов визнала частково, не заперечувала щодо задоволення перших двох вимог про визнання недійсними рішення виконавчого комітету Тисменицької районної ради народних депутатів від 14.06.1989 № 111 у частині визнання за [PERSON] права власності на будинковолодіння та виданого останній свідоцтва про право власності на будинковолодіння від 30.06.1989. Третю вимогу визнала частково, покликаючись на те, що [PERSON] після смерті свого чоловіка успадкувала 3/24 частки будинковолодіння, не заперечувала щодо визнання за нею права власності на цю частку. Заявлені вимоги за зустрічним позовом підтримала і просила їх задоволити. В останнє судове засідання представник відповідача за первісним позовом подала заяву про завершення розгляду справи без участі сторони. Представники відповідачів за первісним позовом Івано-Франківської районної державної адміністрації та Івано-Франківської міської ради в судове засідання не з`явилися, відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не повідомили про причини нез`явлення своїх представників, не подали відзивів. Заслухавши вступне слово представників сторін, показання свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що обидва позови як первісний, так і зустрічний підлягають до часткового задоволення, виходячи з таких підстав. Установлено, що предметом спору в цій справі є право власності в порядку спадкування на будинковолодіння [ADDRESS] . Позивачка за первісним позовом [PERSON] успадкувала меншу частину будинковолодіння після смерті свого чоловіка [PERSON] згідно заповіту останнього, а відповідач за первісним позовом [PERSON] , який є рідним братом померлого чоловіка позивачки, успадкував більшу частину будинковолодіння після смерті матері [PERSON] згідно її заповіту та стверджував про успадкування ним 1/6 частини будинковолодіння після смерті батька [PERSON] в порядку ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.). Як вбачається із засвідченої копії технічного паспорта від 21.05.2018, спірне будинковолодіння, яке споруджене в 1974 р., складається з житлового будинку А загальною площею 64,5 кв.м житловою площею 43,8 кв.м, сараю Б площею 39,3 кв.м, сараю В площею 16,0 кв.м, сараю Г площею 12,1 кв.м, вбиральні Д площею 1,6 кв.м, навісу Е площею 11,9 кв.м, колодязя N1, огорожі N2 площею 35,8 кв.м, воріт N3 площею 9,2 кв.м (т.1, а.с.15-18). Ринкова вартість спірного будинковолодіння на вересень 2024 р. згідно звіту про незалежну оцінку становить 94600 грн (т.2, а.с.15-17). Будинковолодіння, яке мало статус робітничого двору, побудоване подружжям [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу. Право власності на будинковолодіння оформлене за [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Тисменицької районної ради народних депутатів Івано-Франківської області від 14.06.1989 № 111 «Про оформлення права власності на житлові будинки, що належать членам колгоспних дворів та окремим громадянам, в селах Павлівка і Рибне Павлівської сільської ради та селах Узин, Колодіївка і Добровляни Узинської сільської ради» (т.1, а.с.27, 30-32). [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на будинковолодіння, видане 30.06.1989 року виконавчим комітетом Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області на підставі рішення виконавчого комітету Тисменицької районної ради народних депутатів від 14.06.1989 № 111 (т.1, а.с.100). Відповідно до реєстраційного напису на правовстановлюючому документі право особистої власності [PERSON] на спірне будинковолодіння зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ 30.06.1989 в реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 120. У подальшому [PERSON] 31.07.2018 зареєструвала своє право приватної власності на спірне будинковолодіння в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом (т.1, а.с.21). За загальним правилом закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до вимог ст. 22 КпШС України, чинного на час оформлення права власності на будинковолодіння за [PERSON] , майно, нажите подружжям за час шлюбу, було його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користувалося рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічна норма містилася в ст. 16 Закону України «Про власність» від 07.02.1991, згідно якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, належало їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулювалось цим Законом і Кодексом про шлюб та сімю України. Суд зазначає, що сторона відповідача за первісним позовом [PERSON] визнала обставини, на які посилалася позивачка за первісним позовом, щодо статусу спірного будинковолодіння як спільного сумісного майна подружжя батьків її чоловіка, незаконності оформлення за [PERSON] права особистої приватної власності на будинковолодіння на підставі оспорюваного в рамках цієї справи рішення виконавчого комітету Тисменицької районної ради народних депутатів від 14.06.1989 № 111 та недійсності отриманого [PERSON] свідоцтва про право власності на будинковолодіння від 30.06.1989, яке також є предметом спору. Суд установив, що на час смерті [PERSON] , яка настала [INFO] (т.1, а.с.34), разом з ним у спірному будинковолодінні були зареєстровані та проживали дружина [PERSON] і син [PERSON] (т.1, а.с.38). Відповідно до вимог ст. 525 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги були, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого (ст. 529 ЦК УРСР). Відповідно до вимог ст. 548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнавалася належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно вимог ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: -п. 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; -п. 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР). Незважаючи на встановлену в судовому засіданні обставину, що старший син [PERSON] не був зареєстрований і не проживав у будинковолодінні на час смерті батька, у встановлений законом строк не звернувся до нотконтори із заявою про прийняття спадщини, суд зазначає про наявність достатніх підстав для твердження, що [PERSON] прийняв спадщину в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР. Суд ураховує, що після одруження в 1987 р. до 1994 р. [PERSON] із дружиною та дітьми проживав у спірному будинковолодінні з батьками; [PERSON] у цей час працював на сезонних роботах у Сибіру, а після смерті батька залишився проживати з матір`ю в с. Узин. При цьому [PERSON] після смерті батька постійно, особливо протягом перших шести місяців, приїжджав до матері, якій на той час виповнилося 69 років, допомагав у догляді за будинком, допомагав обробляти присадибну земельну ділянку та доглядати за садом, який він посадив ще за життя батька. Вказані обставини підтвердив у судовому засіданні свідок [PERSON] . Цих обставин, які свідчать про те, що [PERSON] після смерті батька фактично вступив у володіння спадковим майном, сторона позивачки за первісним позовом, яка заперечувала факт прийняття спадщини, не спростувала. Самій позивачці, яка почала проживати в спірному будинковолодінні з 2002 р. після одруження з [PERSON] , указані обставини невідомі. Показання свідка з боку позивачки її сусідки [PERSON] про те, що вона не бачила, що [PERSON] після смерті батька приїжджав у село до матері, суд оцінює критично, оскільки свідок сама підтвердила, що з 1994 р. до 2000 р. часто перебувала на заробітках в Кіровоградській області. Ураховуючи вказані обставини, суд установив факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном. Тобто після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому частину спірного будинковолодіння, яку прийняли троє спадкоємців за законом першої черги дружина [PERSON] та сини [PERSON] , [PERSON] , кожен з яких успадкував по 1/6 частині. При цьому [PERSON] стала власником 4/6 частин ( або 3/6 на праві спільної сумісної власності подружжя + 1/6 у порядку спадкування). Після смерті [INFO] (т.1, а.с.10) [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому 1/6 частину спірного будинковолодіння, яку прийняла позивачка [PERSON] як єдиний спадкоємець за заповітом чоловіка, посвідченим 06.04.2017 секретарем Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області (т.1, а.с.36), в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, від спадщини не відмовлялася. Суд уважає необґрунтованим твердження представника відповідача за первісним позовом про те, що [PERSON] після смерті сина успадкувала обов`язкову частку в спадщині згідно ст. 1241 ЦК України, оскільки на час його смерті вона була непрацездатною та прийняла спадщину, так як була зареєстрована із сином за однією адресою. Суд установив, що на час смерті [PERSON] з ним у спірному будинковолодінні була зареєстрована та проживала дружина [PERSON] , а матір [PERSON] лише була зареєстрована, але не проживала. Остання проживала зі своїм старшим сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За цією адресою [PERSON] до своєї смерті отримувала пенсію через Івано-Франківське відділення поштового зв`язку № 3. Указані обставини підтверджуються показаннями в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , інформацією ГУ ПФУ в Івано-Франківській області (т.1, а.с.200). Суд зазначає, що формальна реєстрація [PERSON] у спірному будинковолодінні не може вважатися належним і достатнім доказом її постійного проживання разом зі спадкодавцем [PERSON] та прийняття нею спадщини на обов`язкову частку. Як указано в постанові Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 204/2707/19, державна реєстрація спадкоємця за адресою місця проживання спадкодавця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за цією адресою реєстрації, оскільки спростована належними та допустимими доказами. Частина третя ст. 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Відповідно до\~вимог ст.\~1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття\~спадщини є\~день смерті\~особи (ч.\~2\~ст.\~1220\~ЦК України). Відповідно до вимог ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Право на\~спадкування виникає\~у день\~відкриття спадщини. Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (ч. 1 ст. 1241 ЦК України). Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, який прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини. Як передбачено ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Суд установив, що згідно заповіту, посвідченого 12.09.2005 головою виконкому Узинської сільської ради (т.1, а.с.137), [PERSON] заповіла житловий будинок з господарськими будівлями та все належне їй майно у рівних частках, тобто по кожному, двом синам [PERSON] і [PERSON] . Оскільки останній помер до смерті матері, він не успадкував свою половину за її заповітом. Після смерті [PERSON] , що настала [INFO] (т.1, а.с.136), спадщину прийняв [PERSON] як єдиний спадкоємець за заповітом у порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини від 01.04.2022 (т.1, а.с.75). Останній після смерті матері успадкував належні їй 4/6 частини спірного будинковолодіння. Оскільки як позивачка за первісним позовом [PERSON] , так і позивач за зустрічним позовом [PERSON] отримали відмови нотаріуса у видачі свідоцтв про право на спадщину (т.1, а.с. 25, 139), та обидва спадкоємці позбавлені можливості оформити належну їм спадщину в нотаріальному порядку, суд приходить до висновку про часткове задоволення обох позовів. Суд задовольняє обґрунтовані вимоги за первісним позовом про визнання недійсними рішення виконавчого комітету Тисменицької районної ради народних депутатів від 14.06.1989 № 111 у частині визнання за [PERSON] права власності на спірне будинковолодіння та отриманого останньою свідоцтва про право власності, частково задовольняє третю вимогу первісного позову та визнає за позивачкою право власності на 1/6 частину будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом після померлого чоловіка. Суд задовольняє першу вимогу зустрічного позову про встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини після померлого батька шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном і частково задовольняє другу вимогу, визнаючи за позивачем право власності на 5/6 частин будинковолодіння з підстав належності 1/6 у порядку спадкування за законом після померлого батька та 4/6 у порядку спадкування за заповітом після померлої матері. На підставі наведеного, відповідно до ст. 58 Конституції України, ст. 22 КпШС України, ст. 525, 529, 548, 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), ст. 5, 1216, 1218, 1220, 1223, 1241, 1268, 1269, 1270 ЦК України,

Outcome: dismissed