Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про витребування майна та скасування державної реєстрації права власності. Обгрунтовуючи позовні вимоги посилалася на те, що 11 лютого 2020 року між нею та [PERSON] та [PERSON] було укладено договір міни земельних ділянок, відповідно до яких вони поміняли належну їм на праві власності земельну ділянку площею 3,7459 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Василівської сільської ради Вінницької області, кадастровий номер 0524580800:01:004:0196 на належну їй земельну ділянку площею 3,2331 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Василівської сільської ради Вінницької області кадастровий номер 0524580800:01:005:0029. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Смоляк Л.С. та зареєстровано в реєстрі за № 280. 01 серпня 2020 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом про визнання вказаного договору недійсним. Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 грудня 2022 року позов було задоволено, визнано недійсним вищевказаний договір міни земельними ділянками. Постановою Вінницького апеляційного суду від 26 квітня 2023 року рішення суду залишено без змін. Однак Постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року рішення суду І інстанції та постанову суду апеляційної інстанції було скасовано, у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] відмовлено. Таким чином договір міни земельних ділянок є дійсним та підлягає виконанню сторонами. Однак після оголошення постанови Вінницького апеляційного суду [PERSON] та [PERSON] відчужили спірну земельну ділянку. Набувачем за договором купівлі -продажу земельної ділянки є [PERSON] . Просить суд витребувати у добросовісного набувача - [PERSON] майно, придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, а саме земельну ділянку площею 3,7459 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Василівської сільської ради Вінницької області, кадастровий номер 0524580800:01:004:0196 та скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на вказану земельну ділянку. Ухвалою судді Тиврівського районного суду Вінницької області від 22 травня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи. На розгляд справи до суду позивач [PERSON] не з`явилася, про час та місце її розгляду повідомлена в установленому законом порядку. Представник позивача [PERSON] при розгляді справи підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини наведені у позовній заяві та просив її задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] на розгляд справи до суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних обставин. Судом встановлено, що 11 лютого 2020 року між позивачкою [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони, було укладено договір міни земельних ділянок, відповідно до яких вони обміняли належну їм на праві власності земельну ділянку площею 3,7459 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Василівської сільської ради Вінницької області, кадастровий номер 0524580800:01:004:0196 на належну позивачці земельну ділянку площею 3,2331 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Василівської сільської ради Вінницької області кадастровий номер 0524580800:01:005:0029. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Смоляк Л.С. та зареєстровано в реєстрі за № 280 (а.с.11). Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 грудня 2022 року позов [PERSON] , [PERSON] було задоволено, визнано недійсним вищевказаний договір міни земельних ділянок (а.с.17-19). Постановою Вінницького апеляційного суду від 26 квітня 2023 року вказане рішення суду залишено без змін (а.с.14-16). Однак Постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року рішення Тиврівського районного суду Вінницької області та постанову Вінницького апеляційного суду скасовано, у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] відмовлено. Згідно Інформації з Державного земельного кадастру, 23 лютого 2024 року право власності на земельну ділянку площею 3,7459 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Василівської сільської ради Вінницької області, кадастровий номер 0524580800:01:004:0196, зареєстроване за [PERSON] , номер запису 53831972 (а.с. 10). Щодо позовних вимог про витребування майна. Згідно з положеннями ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями ст.330 ЦК України визначено, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач. Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і який на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного\~лише в передбачених законом випадках, а саме відповідно до ст.388 Цивільного кодексу України. Системний аналіз приписів статті 330 та частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України дозволяє зробити висновок про те, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, то добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу спірне майно не може бути витребуване у нього. Законодавцем передбачено три підстави, які дозволяють витребування майна, та які зазначені в частині 1 статті 388 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Оцінюючи доводи позивачки про вибуття майна з її володіння без її волі суд враховує наступне. Згідно ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Вирішуючи спір, суд повинен визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Суд зауважує, що обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 зазначила, що «за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80 та багатьох інших». Тому оскільки з володіння позивачки [PERSON] незаконно, без її відома та згоди, що встановлено судовим рішенням Верховного Суду вибула земельна ділянка площею 3,7459 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Василівської сільської ради Вінницької області, кадастровий номер 0524580800:01:004:0196, та яка в подальшому відчужена відповідачу [PERSON] , право власності за яким зареєстровано, у розумінні положень ст.388 ЦК України, саме витребування вказаного майна на користь позивачки буде ефективним відновленням її порушених прав. Таким чином, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог в цій частині та витребування спірної земельної ділянки у добросовісного набувача [PERSON] . Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації. Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої\~статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої\~статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 07 листопада 2018 року (справа № 488/5027/14-ц). Тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Щодо стягнення судового збору. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, крім іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу. За положеннями \~ст.141 ЦПК України\~ судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 2\~422 грн. по 1211 грн. 20 коп. за дві вимоги немайнового характеру. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог (однієї вимоги), тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1\~211 грн. 20 коп.

Outcome: partial