Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

29 грудня 2023 року до Жовтневого районного суду Миколаївської області, у відповідності до ухвали суду від 30 жовтня 2023 року, надійшли матеріали за позовними вимогами [PERSON] до Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, шляхом їх виділення у самостійне провадження, за змістом яких, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, [PERSON] просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтуванням позову вказує, що [INFO] померла його матір [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, належний померлій житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка для його обслуговування, площею 0,1384 га. Будучи спадкоємцем за законом, позивач звернувся до нотаріуса з метою оформлення спадкового майна, однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок та земельну ділянку для обслуговування вказаного будинку, через невідповідність правовстановлюючих документів вимогам законодавства. Оскільки внаслідок відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно, нотаріусом не може бути видано свідоцтво про право на спадщину, для захисту своїх особистих майнових прав та спадкових прав після смерті матері на спірне нерухоме майно, [PERSON] змушений звернутись до суду. Ухвалою суду від 02 січня 2024 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою від 24 вересня 2024 року постановленою за наслідками проведення підготовчого судового засідання, підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 15 листопада 2024 року прийнято заяву про збільшення позовних вимог. У судове засідання 13 грудня 2024 року, позивач [PERSON] не з`явився, подавши раніше до суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, вказаних у позовній заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області в судове засідання не з`явився, надіславши до суду заяву про визнання позовних вимог [PERSON] та розгляд справи за його відсутності. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності досліджені докази, суд установив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] від 29 жовтня 2007 року, встановлено, що позивач народився [INFO] від батька [PERSON] та матері [PERSON] (а.с.8). Відповідно до Договору купівлі-продажу нерухомого майна №273 від 08 серпня 1996 року, вбачається, що 08 серпня 1996 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі - продажу нерухомого майна, за яким [PERSON] купила будинок, що розташований по [ADDRESS] . Відповідно до реєстраційного напису КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», на підставі вказаного договору купівлі-продажу, 02 вересня 1996 року за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] за реєстровим №1629. За змістом договору купівлі-продажу від 08 серпня 1996 року вбачається, що вказаний договір зареєстрований у відповідності до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (чинної на момент реєстрації договору) на товарній біржі «Нерухомість -Південь» в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №273 від 08 серпня 1996 року (а.с.5). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯЖ №806311, виданого 30 листопада 2009 року Мішково-Погорілівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 15 жовтня 1996 року №85 набула у власність земельну ділянку, площею 0,1384 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.13). Відповідно до свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 12 листопада 2019 року Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, [PERSON] померла [INFO] (а.с.6). Згідно частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина. За встановлених судом обставин, вбачається що спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є її син [PERSON] . Згідно частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини або відмови від її прийняття, встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 та частина перша статті 1273 ЦК України). Відповідно до статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. З довідки Мішково-Погорілівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 21 року №971, що наявна в матеріалах спадкової справи, вбачається, що на момент смерті [PERSON] , остання була зареєстрована у будинку, що розташований по [ADDRESS] та разом з нею на день смерті зареєстрованих осіб за цією адресою не було. (а.с.7). За змістом рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 30 квітня 2024 року, вбачається, що [PERSON] , [INFO] визначено додатковий строк для подання ним заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , терміном 6 (шість) місяців, з дня набрання законної сили цього рішення суду. Відповідно до витягу зі Спадкового реєстру №77596298 від 09 липня 2024 року, 09 липня 2024 року зареєстровано спадкову справу до майна померлої [PERSON] №53/2024. За викладеного вбачається, що [PERSON] в порядку частини третьої статі 1269 ЦК України є такими спадкоємцями що спадщину прийняв, оскільки звернувся до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини. Отже, як встановлено судом [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] , яка померла [INFO] , першої черги за законом, який в силу статей 1261, 1269 ЦК України, прийняв усю спадщину після її смерті. До складу спадщини, у відповідності до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як встановлено судом, померла [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08 серпня 1996 року №273, набула у власність житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] , а в подальшому на підставі рішення органу місцевого самоврядування набула у власність і земельну ділянку, для обслуговування цього житлового будинку. У свою чергу, листом від 11 жовтня 2023 року №680/01-16, а в подальшому і під час реєстрації спадкової справи, державним нотаріусом Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області повідомлено позивача про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку для його обслуговування, які розташовані по [ADDRESS] через відсутність оригіналів правовстановлюючого документа, що посвідчували б право спадкодавця на вказане майно та невідповідність договору купівлі-продажу вимогам, що висуваються до таких договорів, а саме щодо його нотаріального посвідчення (а.с.63). Оскільки відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] свідчить про невизнання цього права іншими особами, він звернувся до суду за захистом своїх прав та таке право підлягає судовому захисту, з огляду на наступне. Так, згідно статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі статтею 153 ЦК УРСР, який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 227 ЦК УРСР, що діяв на час укладення договору, договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР, встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Як встановлено судом, спірний договір укладений у відповідності до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на біржі та подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог статті 227 ЦК України підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації. Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. До 01 січня 2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу від 08 серпня 1996 року, який проведено у якості біржової операції між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] . Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючій на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до статті 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році. У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених статті 15 цього закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі. Тому в цьому контексті немає підстав для визнання нікчемним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08 серпня 1996 року №273, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] придбала житловий будинок по [ADDRESS] . Більш того, отримавши 02 вересня 1996 року державну реєстрацію в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» права власності на вказане домоволодіння, який [PERSON] придбала за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 08 серпня 1996 року №273, держава цим самим визнала право власності останнього на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Будь-яких належних та допустимих доказів, що спростовують зазначений вище висновок суду матеріали справи не містять. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що померла [PERSON] у встановленому законом порядку набула право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , а тому такий будинок ввійшов до складу спадщини, що відкрилася внаслідок його смерті. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 19 травня 2016 року №1377-VІІІ «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський район. Постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» утворено Миколаївський район (з адміністративним центром у місті Миколаїв) у складі територій Березанської селищної, Веснянської сільської, Воскресенської селищної, Галицинівської сільської, Коблівської сільської, Костянтинівської сільської, Куцурубської сільської, Миколаївської міської, Мішково-Погорілівської сільської, Нечаянської сільської, Новоодеської міської, Ольшанської селищної, Очаківської міської, Первомайської селищної, Радсадівської сільської, Степівської сільської, Сухоєланецької сільської, Чорноморської сільської, Шевченківської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України. З огляду на вказане, місцем знаходження нерухомого майна, яке ввійшло до складу спадщини після смерті [PERSON] та яке є предметом спору у цій справі є [ADDRESS] . За усталеною судовою практикою, яка спирається, серед іншого, на положення Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до норм частини п`ятої статті 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Положення частини першої статті 392 ЦК України, передбачають право власника майна пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З усталеної судової практики вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Враховуючи, що в даному випадку неможливість видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом пов`язано з відсутністю у позивача оригіналів правовстановлюючих документів, суд погоджується з доводами позивача, що належним способом захисту його права в такому випадку є саме визнання права на непорухоме майно, що відповідатиме способам захисту цивільного права, визначеним статтею 16 ЦК України. Згідно частини дев`ятої статті 141 ЦПК України судові витрати покласти на позивача [PERSON] .

Outcome: approved