Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-09 00:00:00

24.09.2024 позивач [PERSON] в інтересах якої діє адвокат Ярчук Н.В. через систему «Електронний суд» звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 21.11.2001 між нею та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. У даному шлюбі в них з відповідачем народилось троє дітей, а саме, син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] , які на даний час проживають разом з нею. Спільне життя у них з відповідачем не склалося через те, різні погляди на права та обов`язки подружжя та відсутність взаєморозуміння, що призвело до поступового погіршення взаємовідносин і як наслідок до фактичного припинення шлюбних стосунків між ними. Вважає подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливим та таким, що суперечить її інтересам. Крім того вважає, що незважаючи на розірвання шлюбу між ними з відповідачем, їхнім дітям повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей. З огляду на вищенаведене позивач просить суд: розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , зареєстрований Мишковицькій сільській раді Тернопільського району Тернопільської області, актовий запис № 19 та стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей у розмірі частини усіх видів його заробітку (доходу), починаючи з дати звернення до суду і до досягнення ними повноліття. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.09.2024 відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Ярчук Н.В. в судове засідання не з`явились, проте адвокат Ярчук Н.В. через систему «Електронний суд» подала заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Войнарський А.Й. в судовому засіданні зазначив, що відповідач визнає позов у повному обсязі, а саме не заперечує з приводу розірвання шлюбу з позивачем та стягнення із нього аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку: Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 21.11.2001, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 21.11.2001 у Мишковицькій сільській раді Тернопільського району Тернопільської області, про, що складено актовий запис №19. У даному шлюбі в сторін народилось троє дітей, а саме: син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим повторно 13.09.2022, актовий запис № 18, син [PERSON] , [INFO] , що вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданим 20.12.2011, актовий запис № 17 та дочка [PERSON] , [INFO] , що слідує із свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданим 23.09.2020, актовий запис № 14. Згідно зі ст. 24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст.\~105\~СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. За змістом ст. 112\~СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.. На цьому ж наголошує Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» - проголошена\~Конституцією України\~охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ч. 2 ст.\~114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом з`ясовано, що сторони не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства, обоє бажають шлюб розірвати, відтак їх шлюб носить формальний характер та його збереження неможливе та недоцільне, оскільки буде суперечити інтересам сторін, в зв`язку з чим суд вважає, що відповідно до вимог ст. 112 Сімейного кодексу України шлюб між сторонами слід розірвати. З приводу вимоги про стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що неповнолітні діти сторін проживають разом з позивачем, водночас, сторони не дійшли згоди з приводу розміру їх матеріального утримання з боку відповідача. Положеннями статті 141\~СК України передбачено,\~мати,\~батько мають\~рівні права\~та обов`язки\~щодо дитини,\~незалежно від\~того,\~чи перебували\~вони у\~шлюбі між\~собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого\~частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частиною другою статті 150\~СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155\~СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 180\~Сімейного кодексу\~України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3). Відповідно до ст.\~8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів\~має бути\~необхідним та\~достатнім для\~забезпечення гармонійного\~розвитку дитини.\~Мінімальний гарантований\~розмір аліментів\~на одну\~дитину не\~може бути\~меншим,\~ніж 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У відповідності до вимог ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 183 СК України, встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідач визнав позов, й в суду відсутні підстави сумніватися в достовірності визнаних відповідачем обставин й в добровільності їх визнання, а тому приймаючи до уваги інтереси неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та їх права на належне матеріальне забезпечення, суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню, шляхом стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] в розмірі частки заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.09.2024, і до досягнення старшою дитиною повноліття. При цьому, суд зауважує, що у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я сторін та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів. Положеннями ст. 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. За таких обставин суд вважає, що рішення в частині стягнення аліментів за один місяць, слід допустити до негайного виконання. Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Приймаючи до уваги, що при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила судовий збір за позовну вимогу про розірвання шлюбу у сумі 1211,20 грн, при цьому відповідач [PERSON] визнав позов в повному обсязі до початку розгляду справи по суті, з останнього на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню\~50\~відсотків судового\~збору у\~сумі 605,60\~грн,\~а інші\~50\~відсотків судового\~збору у\~сумі 605,60\~грн необхідно\~повернути позивачу\~з державного\~бюджету. Також, оскільки позивач звільнена від сплати судових витрат при звернені до суду з позовом про стягнення аліментів, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 50 відсотків судового збору у сумі 605,60 грн. При цьому суд звертає увагу, що під час виготовлення резолютивної частини судового рішення судом допущено описку зазначивши порядок оскарження даного судового рішення, як заочного, хоча ухвала про заочний розгляд справи судом постановлена не була. З урахуванням викладеного, відповідно до ст. 269 ЦПК України, суд дійшов висновку про необхідність внесення змін до резолютивної частини повного тексту рішення, зазначивши правильно загальний порядок оскарження даного судового рішення.

Outcome: approved