Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

18 грудня 2024 року до суду надійшла заява від [PERSON] про встановлення факту смерті в порядку статті 317 Цивільного процесуального кодексу України, у якій заявниця просить визнати померлим громадянина України [PERSON] , який мешкав на тимчасово окупованій території за адресою [ADDRESS] , та помер [INFO] у м. Донецьк. У своїй заяві [PERSON] вказує, що вона є дружиною [PERSON] , який мешкав на тимчасово окупованій території за адресою [ADDRESS] . 14.03.2024 заявницю повідомили, що її чоловік помер. [PERSON] стверджує, що не може отримати свідоцтво про смерть чоловіка, оскільки родичів у померлого у Донецьку не було, а в`їхати на територію окупованого Донецька можливості немає. У відділі РАЦС м. Донецьк дозволили сфотографувати довідку про смерть [PERSON] , що є єдиним доказом його смерті. Стверджує, що встановлення факту смерті необхідно їй для отримання соціальних виплат та перерахунку пенсії. У судовому засіданні [PERSON] свої вимоги підтримала, розповіла суду, що підтримувала зв`язок з чоловіком, який на тлі подій, які тривають з 2014 до тепер, почав сильно пиячити, після початку повномасштабного вторгнення рф спілкування припинилося. Вислухавши заявницю, дослідивши матеріали заяви, суд встановив наступне. У заявниці є свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , відповідно до якого вона зареєструвала шлюб із [PERSON] 27.09.1996, про що складено відповідний актовий запис № 778, місце державної реєстрації шлюбу Відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краматорського управління юстиції у Донецькій області. Заявниця є інвалідом 2 групи по зору, що підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] . До заяви додано фотокопію довідки про смерть № 1586, дата видачі 15 липня 2024, відповідно до якої [PERSON] , дата народження [INFO] , помер [INFO] , причина смерті цироз печінки. Заявниця також надала суду копію паспорта [PERSON] , відповідно до якої він зареєстрований у м. Донецьк. Скріншоти переписки наданої заявницею свідчать про те, що 14 березня 2024 року її повідомили про смерть її чоловіка, а також про те, що окупаційна влада відмовилася видати стороннім особам свідоцтво про смерть, а лише дозволили сфотографувати довідку. Інших доказів заявниця немає, можливість їх отримати відсутня. Суд, приймаючи рішення у цій справі, виходить з висновків Верховного суду, зокрема, у справі № \~607/1612/23. Так, у постанові від 25 жовтня 2023 року Верховний суд зазначив, вирішуючи в окремому провадженні справи про встановлення факту смерті особи після 23 лютого 2022 року на тимчасово окупованій території України, суди не можуть ігнорувати обставини, в яких опинилися заявники після повномасштабного військового вторгнення російської федерації на територію України та об`єктивні складнощі, які можуть виникнути у них при наданні доказів на підтвердження відповідного факту. Факти, які повідомила суду заявниця у судовому засіданні, а саме: щодо життя, яке вів її чоловік після 2014 року, її спроб отримати будь-які документи про його смерть, на підтвердження чого вона надала переписку у застосунках для спілкування, дозволяють суду прийти до висновку, що вимога заявниці підлягає задоволенню. Відповідно до\~статті 5 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»\~для забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях органи державної влади та їх посадові особи, діючи на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України вживають заходів для захисту прав і свобод цивільного населення. Частиною першою\~статті 317 ЦПК України\~передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Положеннями статей\~3,\~8,\~9 Конституції України\~визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів\~не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Встановлення факту\~народження або\~смерті особи\~має значення\~для реалізації\~майнових та\~особистих немайнових\~прав заявника,\~рішення суду\~в такій\~категорії справ\~повинне ґрунтуватися\~на дотриманні\~вимог процесуального\~закону щодо\~повного та\~всебічного з`ясування\~обставин справи\~на підставі\~всіх поданих\~особами,\~які беруть\~участь у\~справі,\~доказів у\~сукупності,\~у тому\~числі з\~урахуванням документів,\~виданих органами\~та установами\~самопроголошених утворень,\~розташованими на\~окупованійтериторії України. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved