Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

23.04.2013 ухвалою слідчого судді Центрально-Міського районного суду м. Макіївки у справі №270/2661/13-к, в рамках кримінального провадження №12013050980000370 від 05.02.2013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, надано дозвіл на проведення обшуку за зареєстрованим місцем проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а також за зареєстрованим місцем проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини їх причетності та скоєння кримінального правопорушення, відшукання його об`єктів. Ухвала про дозвіл на обшук не містить відомостей про речі, документи або осіб, для виявлення яких проводиться обшук, тобто обсяг обшуку не визначений. 03.05.2013, на підставі вказаної ухвали слідчого судді, слідчим Центрально-Міського РВ Макіївського МУ проведено обшук за місцем проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , під час якого були вилучені: 11\~621 кілограм лому меді, 442,26 кілограма лому алюмінію, 2\~200 кілограм лому чорного металу та інше майно. 03.05.2013 слідчим Центрально-Міського РВ Макіївського МУ до ЄРДР внесені відомості про виявлення незаконно діючого пункту прийому металобрухту за адресою: Донецька область, м. Макіївка, вул. Айвазовського, буд.1 та буд.1а. Кримінальному провадженню присвоєно номер 12013050980001244. Правова кваліфікація ч.1 ст.213 КК України. Відповідно до ст. 100 КПК України, визначено, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених\~статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.\~Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні.\~Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.\~ Постановою слідчого СВ Гірницького РВ Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області від 10.07.2013 вилучений кольоровий метал масою 11,621 тон, чорний метал масою 2,2 тони, а також алюміній масою 442,26 кг з місця збереження на ТОВ «Леметал» вилучений та перевезений на інший спеціалізований майданчик та здано на відповідальне зберігання до прийняття по суті рішення судом. Постановою слідчого СВ Гірницького РВ Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області від 12.08.2013 вилучений кольоровий метал масою 11,621 тон, чорний метал масою 2,2 тони, а також алюміній масою 442,26 кг залучений до матеріалів кримінального провадження №12013050980001244 з місця збереження на ТОВ «Леметал» вилучений, перевезений на інший спеціалізований майданчик та здано на відповідальне зберігання на промислову ділянку ТОВ «Агроекспорт плюс ЛТД» у м. Макіївка. З листа ТОВ «Агроекспорт плюс ЛТД» за підписом директора Маслова Б.А. судом встановлено, що вказане підприємство прийняло на відповідальне зберігання кольоровий метал масою 11,621 тон. та зобов`язалося зберігати його до вирішення питання по суті та повернути за вимогою працівників поліції. При цьому суд зазначає, що відповідно до відкритих відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, ФОП та громадських формувань (відповідь №970776 від 18.12.2024) 31.10.2005 юридична особа ТОВ «Агроекспорт плюс ЛТД» припинено у зв`язку з визнанням її банкрутом. Вказані обставини дають суду підстави стверджувати, що дії слідчого СВ Гірницького РВ Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області, які полягають у переданні на зберігання ТОВ «Агроекспорт плюс ЛТД», яке припинено у жовтні 2005, кольорового металу масою 11,621 тон., вилученого під час обшуку у [PERSON] , є такими, що не відповідають ст.100 КПК України та Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду (в новій редакції), яка затверджена спільним наказом ГПУ, МВС України, ДПА України, СБУ, Верховного суду України, ДСА України № 51/401/649/471/23/125 від 27.08.2010. Під час кримінального провадження арешт на вилучене під час обшуку майно не накладався. Отже, у розумінні ч.1 ст.167, ч.7 ст.236 КПК України, вилучене під час обшуку 03.05.2013, є тимчасово вилученим майном. Відповідно до п.2 ч.1 ст.169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна. 29.08.2013 слідчим суддею Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області розглянута та задоволена скарга [PERSON] на бездіяльність слідчого у кримінальному провадженні №12013050980001244 та зобов`язано слідчого повернути [PERSON] незаконно вилучені під час проведення обшуку 03.05.2013: 11\~621 кілограм лому меді, 442,26 кілограма лому алюмінію, 2\~200 кілограм лому чорного металу, кошти, золоті прикраси та інше вилучене майно. 30 серпня 2013 року зазначене кримінальне провадження спрямовано до Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області з обвинувальним актом. Вироком Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області від 15 квітня 2014 року її, [PERSON] , визнано винною у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 213 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 11 900 грн. зі стягненням в дохід держави 11\~621 кілограм лому меді, 442,26 кілограма лому алюмінію, 2\~200 кілограм лому чорного металу. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 серпня 2014 року скасовано вирок суду першої інстанції, кримінальне провадження відносно неї закрито за п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленістю достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримати. У мотивувальній частині вказаної ухвали апеляційного суду зазначено, що «ухвалою слідчого судді Гірницького районного суду м. Макіївки від 29.08.2013 зобов`язано повернути [PERSON] тимчасово вилучене майно: металобрухт, ваги та інше, тому вимоги апеляцій обвинувачених про вирішення питання про повернення цього ж майна апеляційною інстанцією є безпідставними». Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2016 року ухвалу суду апеляційної інстанції скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 жовтня 2016 року вирок Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області від 15 квітня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Краматорського міського суду Донецької області. Під час розгляду справи у суді першої інстанції прокурор 19 жовтня 2017 року відмовився від підтримання обвинувачення, про що надав відповідну постанову. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 21 грудня 2017 року ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року про закриття кримінального провадження відносно [PERSON] та [PERSON] залишено без змін. 22.11.2018 ККС ВС відмовив у відкритті касаційного провадження. Таким чином, з наданих доказів, судом встановлено, що в межах кримінального провадження №12013050980000370 від 05.02.2013 за місцем мешкання [PERSON] було проведено обшук, під час якого вилучено 11\~621 кілограм лому меді, 442,26 кілограма лому алюмінію, 2\~200 кілограм лому чорного металу та інше майно, що стало підставою для реєстрації кримінального провадження № 12013050980001244 у якому [PERSON] та [PERSON] було пред`явлене обвинувачення за ч.1 ст.213 КК України та їм інкримінувалось прийняття від населення, в результаті незаконного здійснення операцій з вказаним металобрухтом без державної реєстрації та без спеціального дозволу (ліцензії), одержання якого передбачено законодавством, на організованому ними незаконному пункті прийому, зберігання та збуту металобрухту. За наслідком судового розгляду кримінального провадження воно було закрито на підставі п.2 ч.2 ст.284 КПК України (відмова прокурора від державного обвинувачення). У постанові від 16.11.2022 у справі № 522/11959/19 КЦС ВС вказав, що перелік випадків, за яких суд вирішує питання про закриття кримінального провадження, визначено ч. 2 ст. 284 КПК, натомість випадки, у яких відповідне рішення уповноважений прийняти слідчий чи прокурор, передбачено ч.1 цієї ж статті. Тому факт закриття судом кримінального провадження на підставі п.2 ч. 2 не є визначальним. У такому випадку, вирішив КЦС ВС, правове значення мають саме підстави, з яких прокурор відмовився підтримувати державне обвинувачення у суді, які належать до реабілітуючих. З ухвали Краматорського міського суду Донецької області від 20.10.2017 про закриття кримінального провадження випливає, що підставою для прийняття прокурором постанови про відмову від державного обвинувачення у кримінальному провадженні №12013050980001244 було те, що під час судового слідства, за результатами дослідження всіх обставин кримінального провадження, оцінки досліджених в судовому засіданні доказів, не встановлені достатні докази для доведення в суді винуватості [PERSON] та [PERSON] , тобто прокурор прийняв рішення про відмову від обвинувачення на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України. З точки зору матеріального (сутнісного) підходу реабілітуючими є тільки такі підстави, які пов`язані з офіційною констатацією того, що підозрюваний або обвинувачений реально не вчиняв злочин. При такому підході до числа реабілітуючих належать лише три підстави, передбачені п.п. 1-3 ч. 1 ст. 284 КПК України (встановлена відсутність події кримінального правопорушення; встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення; не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді та вичерпані можливості їх отримати). Отже, кримінальне провадження за обвинувачення [PERSON] та [PERSON] № 12013050980001244 закрито з реабілітуючих підстав. При цьому суд відхиляє доводи Донецької обласної прокуратури про те, що [PERSON] не надано доказів належності їй на праві власності вилученого під час обшуку металобрухту, оскільки під час кримінального провадження було встановлено, що його було вилучено у [PERSON] та слідчим суддею було зобов`язано повернути тимчасово вилучене майно саме [PERSON] . Крім того, [PERSON] , який також мав статус обвинуваченого у кримінальному провадженні № 12013050980001244, надав на адресу суду заяву у якій стверджує, що металобрухт, є особистою приватною власністю [PERSON] . ЇЇ право власності на нього він не оспорює та жодних претензій з приводу нього не має. Матеріали справи свідчать, що позивач неодноразово зверталася до СУ ГУНП в Донецькій області, Міністерства внутрішніх справ, прокуратури з проханням про повернення вилученого під час обшуку майна. 14.08.2019 СУ ГУНП в Донецькій області надало [PERSON] відповідь на її звернення щодо повернення тимчасово вилученого майна у якій зазначено, що за результатами проведеної перевірки встановлено, що матеріали кримінального провадження та речові докази у ньому залишись на тимчасово окупованій території України. Штат Гірницького РВ Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області скасовано. Вирішити питання щодо повернення вилученого у неї під час розслідування кримінального провадження №12013050980001244 неможливо. 11.09.2019 Краматорська місцева прокуратура також надала відповідь на запит [PERSON] щодо повернення тимчасово вилученого майна, у якій зазначила, що серед відновлених матеріалів кримінального провадження відсутня ухвала слідчого судді про зобов`язання повернути майно, у зв`язку з чим неможливо встановити на кого покладено обов`язок виконання ухвали слідчого судді. Отже, самі по собі посилання відповідачів на те, що речові докази після окупації у квітні 2014 року м. Макіївки залишились на тимчасово окупованій території є безпідставними та недоречними, оскільки з серпня 2013 по квітень 2014, тобто до окупації, та після постановлення відповідної ухвали слідчого судді, майно не поверталось позивачу, що не звільняє відповідачів 1, 2 від обов`язку його повернути. Також суду не надано доказів, що відповідачі 1, 2 вживали заходів щодо встановлення місця знаходження майна в період з серпня 2013 по квітень 2014 після його передання, в порушення вимог ст.100 КПК України, припиненому ТОВ «Агроекспорт плюс ЛТД», яке було зареєстровано у м. Дніпрі. Станом на день ухвалення рішення по справі суду не надано доказів, що вилучений у [PERSON] під час обушку металобрухт під час або після закриття кримінального провадження був їй повернутий. Вказані обставини також не заперечували представники відповідачів ГУНП в Донецькій області та Донецької обласної прокуратури. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Предметом спору у даній справі є стягнення з Державного бюджету України шкоди, заподіяної неправомірними діями посадових осіб, яка завдана неповерненням лому чорних та кольорових металів, вилученого в ході обшуку 03.05.2013 за адресою проживання [PERSON] : [ADDRESS] , під час якого були вилучені: 11\~621 кілограм лому меді, 442,26 кілограма лому алюмінію, 2\~200 кілограм лому чорного металу, а також витрат вартості судово-товарознавчих експертиз з визначення матеріального збитку в сумі 9\~520,39 грн. Щодо належності відповідача ГУНП в Донецькій області суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду України, висловлені в постановах від 4 березня 2014 року у справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі №21-108а14. У цих постановах Верховний Суд України вказав, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. За правилами частин першої та п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Відповідно до пунктів 5, 6 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074, орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України. 16.09.2015 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», якою постановив утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, у тому числі ГУНП в Донецькій області, та ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи МВС, зокрема УМВС України в Донецькій області. Згідно з відомостями ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань УМВС України в Донецькій області перебуває у стані припинення з 10.11.2015, про що свідчить запис 12741100010011053 про державну реєстрацію рішення засновників щодо припинення ЮО. У постановах від 20.02.2019 у справі №826/16659/15 та від 13.03.2019 у справі №524/4478/17 Верховний Суд констатував, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід обов`язку відновити порушені права до правонаступника відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів. Отже, ГУ НП в Донецькій області, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником ГУ МВС в Донецькій області. Аналогічний висновок міститься у постанові КАС ВС від 25.06.2020 у справі № 420/6852/18. Таким чином, суд приходить до висновку, що ГУНП в Донецькій області є належним відповідачем у справі. Щодо відповідача\~Донецької обласної\~прокуратури суд\~зазначає,\~що юридична\~особа «Прокуратура\~Донецької області»\~наказом Генерального\~прокурора від\~08.09.2020\~№414 без зміни ідентифікаційних кодів юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань перейменована у «Донецьку обласну прокуратуру», відтак підстав, передбачених ч.1 ст.55 ЦПК України, для заміни відповідача судом не встановлено, оскільки перейменування не є припиненням юридичної особи або заміною особи у відносинах. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 22 ЦК України унормовано, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками згідно з частиною другою цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За загальними положеннями, наведеними у статті 1166 цього Кодексу, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені у статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування положень частини першої статті 1176 зазначеного Кодексу, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 цього Кодексу. \~Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 цього Кодексу учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. \~Дії (бездіяльність) відповідного органу (у цьому випадку - відповідачів 1, 2), внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно, встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та про відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 ЦК України). У статті 16 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 167 Кримінального процесуального кодексу України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. Водночас у частині четвертій статті 168 цього Кодексу унормовано, що після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов`язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 № 1104 (далі - Порядок, Порядок № 1104), визначено правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження. Відповідно до пункту 27 Порядку схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1 - 26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно. Пунктом 6 Порядку № 1104 визначено, що у разі закриття слідчим, дізнавачем, прокурором кримінального провадження питання про речові докази вирішується у відповідній постанові слідчого, дізнавача, прокурора. У даній справі кримінальне провадження закрито судом, але тимчасово вилучене у [PERSON] майно, яке визнано речовими доказами у провадженні, суду на зберігання не передавались та за судом не обліковувалось, а відтак відповідальність за його схоронність несе орган, який здійснював досудове розслідування у кримінальному провадженні. За змістом частини першої статті 169 Кримінального процесуального кодексу України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною п`ятою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту. Отже, обов`язок\~належно зберігати тимчасово вилучене майно та негайно повернути\~тимчасово вилучене майно після скасування відповідної ухвали про вилучення чи накладення арешту на майно прямо передбачений чинним законодавством. За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У частинах першій-другій статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та, зокрема, Перший протокол до неї. \~За змістом статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити у дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, диспозитивність, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є одними з основних засад судочинства, закріпленими у статті 124 Конституції України, статтях 2, 6, 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України. Принцип диспозитивності передбачає, зокрема, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи та в межах заявлених вимог і на підставі доказів, а збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України. У частині другій статті 83 цього Кодексу визначено, що позивач або особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. За змістом частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд з огляду на положення частини першої статті 89 цього Кодексу оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно практики ЄСПЛ, поведінка державних органів повинна бути максимально прозорою, відкритою та зрозумілою для всіх учасників правовідносин, а порушення встановлених законами правил та невиконання покладених на державні органи обов`язків матиме наслідком покладення на такі органи відповідальності та спричинить необґрунтовані додаткові витрати. Відтак, державні органи, виконуючи покладені на них обов`язки, повинні здійснювати свою діяльність таким чином, щоб не допускати та уникати ситуацій, внаслідок яких держава нестиме додаткові як матеріальні, так і репутаційні ризики. Суд акцентує увагу, що за відсутності встановлення вини позивача у кримінальному провадженні, після постановлення слідчим суддею ухвали про повернення тимчасово вилученого майна, і в подальшому після закриття справи у позивача виникли правомірні очікування та законні сподівання щодо повернення вилученого майна у порядку та строки, визначені законодавством. У даному випадку правоохоронні органи допустили надмірну тривалість порушення його права власності. При цьому такі правомірні очікування, є об`єктом правового захисту згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України. За встановлених судом обставинами (за умовами надання органам влади можливості усунути порушення в період, який передував окупації м. Макіївки і невиконання цього) неповернення вилученого у позивача майна становитиме надмірний тягар для нього, що має компенсуватися державою - аналогічна позиція викладена ЄСПЛ у рішенні від 07.07.2022 в справі "Ферхатович проти Словенії" заява № 64725/19. \~Стосовно доводів відповідачів про недоведеність незаконності дій відповідачів, тобто невстановлення судом неправомірності вилучення майна, то вони є безпідставними, оскільки судом встановлено, що у цій справі виникла ситуація, в якій сукупність діянь органів слідства та прокуратури, що виражені у їх бездіяльності, протягом майже чотирьох років призвела до\~неповернення\~майна його власнику всупереч положенням законодавства, яке проаналізовано вище. При цьому, з яких причин відповідачі 1, 2 не можуть виконати приписи статті 169 Кримінального процесуального кодексу України, а також дотриматись п. 6 Порядку № 1104 не має жодного значення для вирішення даної справи, оскільки такі причини можуть тільки свідчити про наявність або відсутність вини заподіювача шкоди, встановлення якої для даної справи не вимагається. Судом взято до уваги також і те, що у спірних правових відносинах протиправність поведінки не має бути встановлена окремим судовим рішенням. Велика Палата Верховного Суду у справі № 920/715/17 визначила, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Також суд не вважає, що відповідальність у цих правовідносинах відповідно до положень частини другої статті 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" має нести ТОВ «Агроекспорт плюс ЛТД», якому було передано на відповідальне зберігання тимчасово вилучене майно [PERSON] . Так, статтею 1 цього Закону унормовано, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. Зважаючи на відсутність підстав заподіяння шкоди, які врегульовуються саме цим Законом, в розрізі обставин спричинення шкоди у цій справі, то положення цього Закону до спірних правовідносин не застосовуються. При вирішенні даної справи судом враховані правові позиції, які викладені у постанові КГС ВС у справі №910/8949/21 від 21.02.2023, та постанові КЦС ВС від 03.04.2019 у справі №\~461/303/15-ц. При цьому суд відхиляє посилання Донецької обласної прокуратури на висновки, викладені у постановах Верховного Суду викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2018 у справі № 202/5044/17, від 15.05.2018 у справі № 335/12096/15-ц, від 12.09.2018 у справі № 751/1921/17, оскільки встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах. Другим елементом, який підлягає доказуванню у даній справі є наявність шкоди, завданої позивачу. У даному випадку вищенаведена бездіяльність відповідачів в сукупності призвела до неповернення вилученого майна, яке було вилучене ще у 2013 році. Суд зазначає, що строк виконання обов`язку повернути майно вже наступив ще 29.08.2013. У спірних правовідносинах відповідачами не надано жодних гарантій повернення майна, не встановлено строку повернення такого майна, суд констатує, що встановлений законом обов`язок повернення майна не виконаний. Суд вважає вірним порядок визначення розміру шкоди, як вартості неповерненого майна - у кількості 11\~621 кілограм лому меді, 442,26 кілограма лому алюмінію, 2\~200 кілограм лому чорного металу, ринковою вартістю в сумі 3\~044\~081,95 грн, враховуючи висновок експерта за результатами проведення судово-товарознавчого дослідження №СЕ-19/117-24/6739-ТВ від 29.04.2024. При цьому слід врахувати, що відповідачі означений розмір ринкової вартості вилученого майна не спростували, доводів з приводу цього не зазначили, іншого розміру вартості вилученого майна не навели. Третім елементом доказування є наявність причинно-наслідкового зв`язку між рішенням, дією чи бездіяльністю та завданою шкодою. Наразі позивачем доведено, а матеріалами справи підтверджується прямий причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю відповідачів, яке полягає у неповерненні майна, а також порушенні інших визначених законом процедур щодо забезпечення схоронності майна, перевірки та його передачі, зі шкодою, яка складається з вартості неповерненого майна. Відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Такими органами у цій справі є відповідачі, як особи, відповідальні у спірний період за збереження та повернення тимчасового вилученого майна, та Казначейська служба, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду. Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 року у справі №1-36/2001, за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України Про Державний бюджет України на 2000 рік та статті 25 Закону України Про Державний бюджет України на 2001 рік (справа про відшкодування шкоди державою), також визначено, що шкода, завдана незаконними діями державних органів, відшкодовується за рахунок державного бюджету. Як встановлено статтею 25 Бюджетного кодексу України Державне казначейство України здійснює безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за рішенням, яке було прийняте державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування. За таких обставин, відшкодування шкоди позивачу підлягає за рахунок Державного бюджету України, розпорядником якого, у спірних правовідносинах, є Головне управління Державної казначейської служби України. Відтак, визначений законом обов`язок повернути майно не виконаний державними органами, у спірних правовідносинах не надано жодних гарантій повернення майна, не встановлено строку повернення такого майна, в зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з Державного бюджету України заподіяних позивачу збитків. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позивачем належним чином доведено факт порушення його прав у вигляді заподіяння майнової шкоди, а тому позовні вимоги позивача про стягнення шкоди в сумі 3\~044\~081,95 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18). Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу і на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі №761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах,. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц зазначила, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. (п. 43) Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. (п. 44) У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 зроблено висновок, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Відповідно до ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судового збору, але поніс витрати, які пов`язані із розглядом справи у розмірі 9 520 грн. 39 коп. (залучення експерта) (п.2 ч.2 ст.133 ЦПК України), а відтак, виходячи з розміру задоволених позовних вимог, з Державного бюджету України на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам підлягають стягненню витрати, пов`язані із розглядом справи.

Outcome: approved