Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-12 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 31 травня 2014 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Згоди щодо добровільного поділу майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами досягнуто не було. За час шлюбу сторони набули у власність квартиру [ADDRESS] , право власності на яке зареєстроване за позивачем; нежитлове приміщення [ADDRESS] ; майнові права на квартиру [ADDRESS] ; автомобіль марки Citroen C3, реєстраційний номер [NUMBER] , 2010 року випуску; автомобіль Hyundai, реєстраційний номер [NUMBER] , 2013 року випуску. Позивач зауважує, що відповідач відчужила без його відома два автомобілі, які були спільною сумісною власністю подружжя. Позивач наголошує на тому, що протягом проживання у шлюбі повністю матеріально забезпечував відповідача, в зв`язку з чим Позивач вважає, що внаслідок розірвання шлюбу його цивільне право на набуте у шлюбі майно підлягає захисту, в зв`язку з чим просить суд: 1.визнати право особистої приватної власності за [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] ; 2.визнати право особистої приватної власності за [PERSON] на нежитлове приміщення № 104 за адресою: [ADDRESS] ; 3.визнати право особистої приватної власності за [PERSON] на майнові права на квартиру [ADDRESS] , придбані за договором купівлі-продажу майнових прав від 11 жовтня 2018 року № С51-Б к2/215, укладений з [PERSON] ; 4.вирішити питання про розподіл судових витрат. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 18 квітня 2022 року відкрив провадження, призначив підготовче судове засідання. У грудні 2022 року [PERSON] надіслала до суду відзив на позовну заяву, в якому зауважує, що заперечує частково проти задоволення позовних вимог, а саме просить розділити майно, яке знаходиться у власності сторін, по 1/2 частині кожному та встановити право спільної часткової власності. Відповідач зауважує, що запропонований позивачем поділ є вкрай несправедливим, а сам [PERSON] намагається вирішити матеріальні питання на свою користь протягом перебування відповідача за кордоном разом з дітьми. Відповідач зауважує, їх спільні діти проживають з нею, натомість в порядку поділу майна позивач намагається залишити за собою двокімнатну квартиру з ремонтом, водночас відповідачу та дітям залишити однокімнатну квартиру без ремонту та нежитлове приміщення. Відповідач вважає, що оскільки спірне нерухоме майно придбане в період шлюбу, то підлягає поділу між подружжям в рівних частках. У відповіді на відзив від 08 лютого 2023 року [PERSON] наполягає на тому, що з огляду на презумпцію спільного сумісного майна подружжя, враховуючи те, що відповідач без відома та дозволу позивача реалізувала спірні автомобілі, придбані в період шлюбу, загальна вартість яких становила 415 960 грн, то позивач вважає за справедливе визнати за ним право власності на квартиру вартістю 1 261 000 грн, а за відповідачем право власності на майнові права на квартиру вартістю 678 000 грн, нежитлове приміщення вартість 72 600 грн. Ухвалою від 27 лютого 2023 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче судове засідання, справу призначив до розгляду. У квітні 2023 року відповідач подала до суду черговий відзив на позовну заяву, в якому продовжує наполягати на рівнозначному поділі майна подружжя, зазначивши зокрема про доцільність збільшення її частки у спільному сумісному майні подружжя з огляду на потребу в утриманні двох дітей відповідачем. Відповідач наголошує на тому, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухиляється від утримання дітей навіть після розірвання шлюбу. Крім того, відповідач наголошує на неналежній поведінці чоловіка, застосуванні ним фізичного та психічного насильства, що на її думку також є вагомою підставою для збільшення частки у спільному сумісному майні. У відповіді на відзив від 22 травня 2023 року [PERSON] продовжує наполягати на задоволенні позовних вимог у запропонованому порядку, вважає безпідставними доводи та вимоги відповідача, спростовує висунуті відповідачем суб`єктивні обвинувачення стосовно нього. Вважав, що відзив поданий відповідачем поза межами встановленого судом строку та відсутні підстави для поновлення строку на подання відзиву. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, представник позивача надала до суду заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати за її відсутності, позов підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, представник відповідача надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову заперечувала. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України\~фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. В зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] 31 травня 2014 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Рішенням від 26 серпня 2020 року у справі № 369/1620/20 Києво-Святошинський районний суд Київської області розірвав шлюб між [PERSON] та [PERSON] . [INFO] у подружжя народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . [INFO] у подружжя народилася донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . За змістом свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13 жовтня 2014 року індексний номер 28029278 квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 грудня 2021 року № 288776819 зазначена квартира є єдиним нерухомим майном, яке належить [PERSON] . Відповідно до акту видачі ключів від 09 серпня 2014 року ТОВ Парадиз-Строй передало, а [PERSON] , прийняв ключі від квартири [ADDRESS] . 02 жовтня 2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0618 га за адресою: Київська обл., Васильківський район, Малосолтанівська сільська рада, СТ Руслан, кадастровий номер 3221484901:01:025:0180. 18 липня 2016 року [PERSON] набула у власність нежитлове приміщення № 104 площею 3,3 кв. м за адресою: [ADDRESS] . 11 жовтня 2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу майнових прав № С51-Б к2/215, за умовами якого [PERSON] набула у власність майнові права на об`єкт нерухомості, а саме квартиру з будівельним номером [ADDRESS] . Відповідно до акту приймання-передачі грошових коштів до договору купівлі-продажу майнових прав № С51-Б к2/215 від 11 жовтня 2018 року [PERSON] сплатила у повному обсязі, а [PERSON] прийняв грошові кошти на суму 346 290,04 грн. 23 квітня 2019 року за [PERSON] було зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 грудня 2021 року №\~288770769. Постановою державного виконавця від 08 жовтня 2021 року в межах виконавчого провадження № 65433165, відкритого на підставі виконавчого листа від 23 лютого 2021 року № 369/3696/20, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області, скасовано тимчасове обмеження [PERSON] у керуванні транспортними засобами у зв`язку з погашенням заборгованості зі сплати аліментів в межах зазначеного виконавчого провадження. За змістом листа від 04 листопада 2021 року [PERSON] , повідомив [PERSON] про те, що житловий будинок а адресою: [ADDRESS] збудовано. Стан готовності будинку становить 100%, будинок знаходиться на стадії введення в експлуатацію. Замовник будівництва звернувся до ДІАМ згідно Акту готовності. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] [PERSON] з 12 грудня 2015 року була власником транспортного засобу Hyundai Elantra, державний номер [NUMBER] . За змістом відповіді РСЦ ГСЦ МВС в Київській області віл 13 грудня 2021 року №\~31/10-5550 за [PERSON] був зареєстрований автомобіль Citroen C3, 2010 року випуку, реєстраційний номер [NUMBER] , який 03 серпня 2021 року було відчужено на користь третьої особи, а також автомобіль Hyundai Elantra, державний номер [NUMBER] , який 08 жовтня 2021 року був перереєстрований на нового власника. Згідно з висновком експерта від 31 жовтня 2021 року № 31-01/10 вартість автомобіля Hyundai Elantra, державний номер [NUMBER] , становила станом на 31 жовтня 2021 року 271\~430 грн. Про кримінальну відповідальність експерти попереджений, що засвідчено підписом експерта Куліш О. В. За змістом висновка експерта від 31 жовтня 2021 року № 31-02/10 вартість автомобіля Citroen C3, 2010 року випуку, реєстраційний номер [NUMBER] , становила станом на 31 жовтня 2021 року 144 530 грн. Про кримінальну відповідальність експерти попереджений, що засвідчено підписом експерта Куліш О. В. За змістом висновку експерта Комашка Р. В. від 05 листопада 2021 року № 1-11/2021, який попереджений про кримінальну відповідальність, вартість квартири [ADDRESS] становить 1 261 000 грн, вартість нежитлового приміщення № 104 за цією ж адресою - 72 600 грн, а ринкова вартість квартири [ADDRESS] - 678 000 грн. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно,\~за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69\~СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що\~є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше\~\~не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). У пунктах 2224 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що,\~вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 6972 СК України\~та\~статтею 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться\~у третіх осіб (частина четверта\~статті 65 СК\~України). Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними\~слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного\~з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним\~з подружжя. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один\~із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від\~24\~травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018\~року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від\~21\~листопада 2018 року у справі № 372/504/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №\~372/504/17 зроблено висновок про те, що у статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368\~ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділ. В процесі огляду доказів в матеріалах справи суд встановив, що спірна квартира [ADDRESS] , набута подружжям 13 жовтня 2014 року, тобто в період перебування у шлюбі. Вартість квартири встановлена висновком експерта 1 261 000 грн. Вартість нежитлового приміщення № 104 за адресою: [ADDRESS] склала 72\~600 грн. Ринкова вартість квартири [ADDRESS] 678 000 грн. Суд надає оцінку доводам позивача про те, що при розподілі майна подружжя слід врахувати вартість автомобілів, які відповідач відчужила без його згоди та відома. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Суд зауважує, що в порядку взаємозарахування коштів при розподілі майна подружжя може бути зарахована лише половина вартості відчужених автомобілів у розмірі 207\~980 грн. З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що несправедливим є поділ майна у запропонований позивачем спосіб шляхом визнання права власності за позивачем на квартиру вартістю 1\~261\~000 грн, а за відповідачем на нерухоме майно загальною вартістю 750 600 грн навіть з врахуванням суми половини вартості відчужених автомобілів на суму 207\~980 грн, з огляду на перебування на утриманні відповідача двох спільних дітей позивача та відповідача. При вирішенні спору про поділ майна суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ в інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанта поділу майна подружжя при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 752/18272/18. Доказів неподільності спірних об`єктів нерухомого майна матеріали справи не містять. За таких умов спірне нерухоме майно підлягає поділу в загальному порядку в рівних частках. Отже, розглянувши справу в межах позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, та їх часткове задоволення. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, то судовий збір підлягає стягненню пропорційно частині задоволених позовних вимог у розмірі 6\~202,50 грн.

Outcome: partial