Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернувся заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури з посиланням на те, що Білоцерківською окружною прокуратурою Київської області під час опрацювання відомостей Публічної кадастрової карти України та матеріалів філії «Білоцерківське лісове господарство» ДП «Ліси України» встановлено, що наказом ГУ Держгеокадастру у Київській області № 10-18262/15-17-сг від 29.09.2017 затверджено документацію із землеустроюю про надання у власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,12 га, кадастровий номер 3224285600:06:003:0708, для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Розкішнянської сільської ради Ставищенського району Київської області (на даний час Білоцерківського району Київської області). Право власності на вказану земельну ділянку зареєстроване за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте, вказаний наказ ГУ Держгеокадастру у Київській області прийнятий з порушенням вимог земельного та лісового законодавства та підлягає визнанню недійсним з наступних підстав. Вказана земельна ділянка, яка надана у власність [PERSON] , перебуває у постійному користуванні філії «Білоцерківське лісове господарство» ДП «Ліси України» та відноситься до земель лісового фонду. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5\~гектарів у\~складі угідь\~селянських,\~фермерських та\~інших господарств.\~Громадяни і\~юридичні особи\~в установленому\~порядку можуть\~набувати у\~власність земельні\~ділянки деградованих\~і малопродуктивних\~угідь для\~заліснення.\~Інших випадків,\~які б\~передбачали надання\~у приватну\~власність земель\~лісогосподарського призначення,\~законодавство не\~містить.\~Згідно із\~планово-картографічними\~матеріалами лісовпорядкування\~2014\~року (планшет\~№ 12)\~спірна земельна\~ділянка накладається\~на землі\~лісогосподарського призначення\~кварталу 86,\~виділу 8\~філії «Білоцерківське\~лісове господарство»\~ДП «Ліси\~України»,\~розташована на\~території Розкішнянської\~сільської ради\~за межами\~населеного пункту\~та перебуває\~у користуванні\~філії «Білоцерківське\~лісове господарство»\~ДП «Ліси\~України».\~Погоджень щодо\~вилучення та\~зміну цільового\~призначення земель\~ДП «Білоцерківське\~лісове господарство»\~не надавалося.\~Оскільки спірна\~земельна ділянка\~відносилась до\~земель лісогосподарського,\~а не\~сільськогосподарського призначення,\~наказ ГУ\~Держгеокадастру у\~Київській області\~№ 10-18262/15-17-сг\~від 29.09.2017,\~яким передано\~у власність\~земельну ділянку\~лісового фонду\~та змінено\~її цільове\~призначення без\~згоди землекористувача\~прийнятий з\~перевищенням наданих\~законом повноважень\~та всупереч земельного законодавства. Так як спірна земельна ділянка, яка на даний час належить [PERSON] , вибула із державної власності внаслідок прийняття незаконного вищевказаного наказу Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області існують всі правові підстави для повернення земельної ділянки лісового фонду із приватної власності, що безумовно становить державний та суспільний інтерес. Враховуючи вищевикладене, у даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є усунення перешкод,\~які відповідач\~створює власнику\~-\~державі в\~особі Київської\~обласної державної\~адміністрації у\~користуванні та\~розпорядженні землями\~лісового фонду\~шляхом повернення\~спірної земельної\~ділянки державі. Відповідно до ст.\~131-1\~Конституції України на прокуратуру покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3 ст.\~23\~Закону України\~«Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади. Підставою представництва прокурором інтересів держави в даних спірних правовідносинах є бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах - ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»). Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації просить суд витребувати від [PERSON] у власність держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер 3224285600:06:003:0708, вартістю 2842,98 грн., яка розташована за межами с. Розкішна Білоцерківського району Київської області та стягнути із відповідача судовий збір. Ухвалою судді Ставищенського районного суду Київської області від 12 червня 2024 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом, призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні (т. 1 а. с. 85-86). 1 вересня 2024 року представник відповідача [PERSON] адвокат Сахно О.В. направив до суду сформований в системі «Електронний суд» відзив на позовну заяву, який надійшов до суду 2 вересня 2024 року (т. 1 а.с. 171-176), в якому просить поновити строк на подання відзиву, оскільки він не отримав своєчасно відповідь на адвокатський запит і для формування правової позиції за складністю спору не мав можливості вкластися у встановлений судом строк для подання відзиву; просить відмовити позивачу у задоволенні віндикаційного позову з підстав вказаних в позові. Ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 2 жовтня 2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] \~Сахно Олександра\~Віталійовича про поновлення наданого судом строку для подання відзиву та у прийнятті даного відзиву, відмовлено. Ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 2 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження по даній справі, призначено справу до розгляду (т. 2 а. с. 43-45). В судове засідання заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури Київської області не прибув, до суду надійшла заява прокурора Ставищенського відділу Білоцерківської окружної прокуратури Заритова С., в якій просить розгляд справи проводити без його участі, позов підтримує (т. 2 а. с. 220). В судове засідання представник Київської обласної адміністрації не прибув, про час та місце розгляду справи вказана адміністрація повідомлена належним чином (т. 2 а. с. 53, 82, 130, 214), про причини неявки представника суд не повідомили. Відповідач та\~його представник\~в судове\~засідання не\~прибули,\~представник відповідача\~подав клопотання,\~в якому\~просить справу\~розглядати без\~його участі\~сторони відповідача\~(т.\~2\~а.с.\~217).\~Представник позивача\~ Горошко\~М.\~направив до\~суду письмові\~пояснення (т.2\~а.с.199-201),\~в яких\~зазначає,\~що вірним\~способом захисту\~у даній\~справі є\~усунення перешкод,\~які відповідач створює власнику\~-\~державі в\~особі Київської\~обласної державної\~адміністрації у\~користуванні та\~розпорядженні землями\~лісового фонду\~шляхом повернення\~спірної земельної\~ділянки державі.\~Але тут\~є незрозумілим\~в чому саме\~полягають перешкоди,\~оскільки відповідач\~вказаною земельною\~ділянкою фактично\~не користується.\~Виходячи з\~наведеного у позовній\~заяві прокурором,\~відповідач вважає,\~що заступником\~керівника Білоцерківської\~окружної прокуратури\~Київської області\~обрано спосіб захисту інтересів\~держави,\~який хоч\~і не суперечить закону,\~але в\~подальшому,\~у разі\~задоволення судом позову,\~створить колосальну\~плутанину з\~землями запасу\~у вказаному\~вище районі,\~а саме,\~замість того, щоб визнати в\~судовому порядку недійсним\~оспорюваний заступником\~керівника прокуратури наказ ГУ\~Держгеокадастру у\~Київській області № 10-18262/15-17-сг\~від 29.09.2017\~р., скасувати індексний\~номер запису\~держаного реєстратора в Держаному\~реєстрі прав\~власності на нерухоме майно\~та поновити\~запис в\~цьому ж\~реєстрі права\~державної власності\~на спірну\~земельну ділянку у\~складі земель\~лісового господарства,\~Позивачем створюється\~ситуація,\~коли (а\~невідомо яка кількість земельних\~ділянок була\~відведена ГУ\~Держгеокадастру у\~Київській області\~у власність різних осіб\~за останні роки)\~кожна відведена земельна ділянка\~уже є\~індивідуально визначеною, має власний\~розмір, координати місцезнаходження,\~кадастровий номер. Окрім того,\~на такі\~«клаптики» мають\~бути скасовані кадастрові номери\~і вони\~мають повернутися під\~первинний і єдиний\~кадастровий номер земельної ділянки,\~з якої їх виділили.\~Для цього потрібно\~скасувати наказ\~про затвердження\~земельної документації (Проекту\~відведення)\~та сам\~цей Проект.\~Тоді це\~може вважатися належним\~захистом інтересів держави.\~В даному випадку\~з одночасною\~вимогою про\~скасування індексного\~номеру запису в\~Державному реєстрі речових прав\~на нерухому\~майно про\~власність відповідача\~на спірну земельну ділянку та\~поновлення запису\~в цьому ж Реєстрі про\~право державної власності на цю земельну ділянку. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту інтересів держави не являється належним. З огляду на викладене,просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В судове засідання представник третьої особи Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлене належним чином (т. 2 а. с. 56, 84, 132, 215). Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» подало до суду пояснення, які просять врахувати при розгляді справи та позовні вимоги задовольнити (т. 2 а.с. 90-92, 133-135). Ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 12 грудня 2024 року, постановленою у судовому засіданні протокольно без виходу у нарадчу кімнату, письмові пояснення Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» залишено без розгляду, оскільки вони направлені до суду з пропуском строку їх подання. Суд розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Наказом ГУ Держгеокадастру у Київській області № 10-18262/15-17-сг від 29.09.2017 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надання у власність [PERSON] земельної ділянки, загальною площею 0,12 га, кадастровий номер 3224285600:06:003:0708, для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Розкішнянської сільської ради Ставищенського району Київської області (на даний час Білоцерківського району Київської області), а також передано безоплатно у власність відповідача вказану земельну ділянку для індивідуального садівництва (т. 1 а.с. 47). Відповідно до Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 14.03.2024 (т. 1 а.с. 75), Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 травня 2024 року (т. 1 а.с. 59) на підставі зазначеного вище наказу 20.11.2017 державним реєстратором Ставищенської районної державної адміністрації Київської області Олефіром П. П. за [PERSON] зареєстровано право власності на вищевказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. (номер відомостей про речове право 23549830), підстава внесення запису про речове право - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 38325305. Згідно копії довідки Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області від 09.02.2023 № 03-06/211 земельна ділянка, площею 0,12 га, кадастровий номер 3224285600:06:003:0708, цільове призначення для індивідуального садівництва, розташована за межами с. Розкішна Білоцерківського району Київської області (т. 1 а. с. 73). Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10\~ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Згідно із вимогами ст.\~1\~ЛК України усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Згідно зі ст.\~7\~ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Відповідно до ст.\~8\~ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів,що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону. Відповідно до ст. 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення. За змістом ст.\~55\~ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: а) зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; в) окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність. Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом ст.\~63\~ЛК України полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої ст. 164 ЗК України). До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Відповідно до пункту 5 розділу VIII\~«Прикінцеві положення»\~ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР від 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Тому, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 488/402/16-ц (провадження № 14-564цс19), постановах Верховного Суду: від 15 січня 2019 року у справі № 907/459/17, від 19 червня 2019 року у справі № 911/604/18,від 21 квітня 2021 у справі № 707/2196/15-ц, від 04 серпня 2021 року у справі № 925/889/19. У частині четвертій ст.\~263\~ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до пункту 5 розділу VIII\~«Прикінцеві положення»\~ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Згідно копії листа Філії «Білоцерківське лісове господарство ДП «Ліси України» № 1218 від 20.07.2023, доданих до листа копій планшету №12 та графічних матеріалів, спірна земельна ділянка площею 0,1200 га накладається на землі лісогосподарського призначення квартал 86, виділ 8 Ставищенського лісництва, яка перебуває у користуванні філії «Білоцерківське лісове господарство» ДП «Білоцерківське лісове господарство» (т. 1 а.с. 39-40, 44-46). Також у даному листі вказана філія повідомила, що не надавала погоджень на передачу, припинення, вилучення чи зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером 3224285600:06:003:0708. В якості додатку до листа Філією «Білоцерківське лісове господарство» ДП «Ліси України» долучено копію Проекту організації та розвитку лісового господарства Державного підприємства «Білоцерківське лісове господарство» Київського обласного та по місту Києву Управління лісового та мисливського господарства, Ставищенське лісництво, виготовленого Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Київська лісовпорядна експедиція» Державного агенства лісових ресурсів України, відповідно до якого площа кварталу 86 становить 66 га (т. 1 а.с. 41-46). Згідно копій даного Проекту та Таксаційного опису земельних ділянок за станом на 01.01.2015 (т. 1 а. с. 29-36, 41 44) земельна ділянка, розташована у виділі 8 86 Білоцерківського лісництва, відноситься до земель лісового господарства, з лісовими насадженнями (тип лісу Д2ГД), запас деревини 0,55 тис. кубометрів (т. 2 а. с.32, 42). За змістом інформації, яка міститься у долученому до справи Проекті в частині розташування 86 кварталу Ставищенського лісництва ДП «Білоцерківський лісгосп» з додатками: фрагментом планшету № 12, що має інвентаризаційний номер 3201/09/12, - розташування земельної ділянки 86 кварталу лісництва перенесено на планово-картографічні матеріали з відображенням системи координат та інших умовних знаків, а також детальним описом та характерними особливостями земельної ділянки, що розташована на 8 виділі кварталу, як то передбачено положеннями Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним Комітетом СРСР по лісовому господарству 11.12.1986 року (т. 1 а.с. 44). Матеріали лісовпорядкування 2014 року ДП «Білоцерківське лісове господарство» затверджені наказом Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства № 92 від 26.07.2019 (т.1 а. с. 62-65) та погоджені Міністерством екології та природних ресурсів України листом № 5/4.1-15/8289-19 від 26.07.2019 (т.1 а. с. 66-67). Факт перебування спірної земельної ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства підтверджуються копіями листа Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 05.07.2023 за № 05.1-27/554 (т. 1 а. с. 55-56), інформації від 07.07.2023 за № 641 та фрагментом накладки на ортофотоплан межі кв. 86 Ставищенського лісництва філії «Білоцерківське лісове господарство» ДП «Ліси України» та межами земельних ділянок згідно наданих координат поворотних точок станом на 01.01.2015, наданими Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням ВО «УКРДЕРЖЛІСПРОЕКТ» (вказана організація створена з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України та є державною організацією) (т. 1 а.с. 51-52). Зокрема, відповідно до листа Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 05.07.2023 за №05.1-27/554 (т. 1 а. с. 55-56) судом встановлено, що вказаним управлінням погоджень на вилучення чи зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером 3224285600:06:003:0708 не надавалося. З доданих\~до листа\~Українського державного\~проектного лісовпорядного\~виробничого об`єднанням\~ВО «УКРДЕРЖЛІСПРОЕКТ»\~№641\~від 07.07.2023\~планово-картографічних\~матеріалів лісовпорядкування\~2014\~року (т.\~1\~а.\~с.\~51-52)\~також вбачається,\~що спірна\~земельна ділянка\~кадастровий номер\~3224285600:06:003:0708\~(позначена\~на карті\~під цифрою\~«9» повністю накладається на землі лісогосподарського призначення кварталу 86, виділу 8 філії «Білоцерківське лісове господарство» ДП «Ліси України», які розташовані на території Розкішнянської сільської ради за межами населеного пункту. Кабінет Міністрів України листом за № 26506/0/2-22 від 15.12.2022 (т. 1 а.с. 58) на запит Білоцерківської окружної прокуратури від 08.12.2022 (т. 1 а. с. 57) повідомив, що Кабінетом Міністрів рішення про зміни цільового призначення, вилучення із користування державного підприємства «Білоцерківське лісове господарство» спірної земельної ділянки, не приймалися. Міністерством екології та природніх ресурсів України листом № 5/4.1-15/8289-19 від 26.07.2019 було погоджено проект організації та розвитку лісового господарства Київської області для державних підприємств, в тому числі й ДП «Білоцерківський лісгосп» (т. 1 а. с. 66-67). Згідно даних вищевказаного фрагменту накладки на ортофотоплан межу кварталу 86 Ставищенського лісництва філії «Білоцерківське лісове господарство ДП «Ліси України» та межами земельних ділянок згідно наданих координат поворотних точок (т. 1 а. с. 52), направленої Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням ВО «УКРДЕРЖЛІСПРОЕКТ», межі земельної ділянки з кадастровим номером 3224285600:06:003:0708, відображені на карті червоним кольором під № 9 повністю накладаються на землі 8 виділу кварталу 86 Ставищенського лісництва вищевказаної філії, відображені на карті зеленим кольором. Отже, листом ВО «Укрдержліспроект» з долученим до нього фрагментом кадастрової карти підтверджено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3224285600:06:003:0708 накладається на землі лісогосподарського призначення. У постанові Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі № 361/6826/16 зазначено: «Відхиляючи наведені докази, суд апеляційної інстанції не врахував, що ВО «Укрдержліспроект» є створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. ВО «Укрдержліспроект» здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування. Суд відзначає, що землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання й передача у приватну власність [PERSON] земельної ділянки за рахунок земель лісогосподарського призначення для цілей, не пов`язаних з веденням лісового господарства, суперечить положенням ЗК України та ЛК України. Отже, наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області №10-18262/15-17-сг від 29.09.2017 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки лісогосподарського призначення для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення із подальшою реєстрацією за ним права власності є незаконними, оскільки зазначена земельна ділянка вибула з державної власності у незаконний спосіб, тож в даному випадку порушені права держави. Позивач довів, що представництво інтересів держави у цій справі здійснюється згідно з діючим законодавством та в межах наданих прокурору повноважень щодо захисту інтересів держави. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 виснувала про те, що, звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункт 39). Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40 зазначеної постанови). Згідно ч. 2 ст.\~2\~ЦК України одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка відповідно до ст.ст. 167, 170\~ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Відповідно до ст.19\~Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом частини другої статті 4\~ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно частин 3, 4 статті 56\~ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.\~131-1\~Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя згідно п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України. Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру", зокрема відповідно до ч. 3 ст.\~23\~вказаного Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Як вбачається з матеріалів справи, прокурор звертаючись до суду з позовною заявою, послався на статтю 23 Закону України "Про прокуратуру", Рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99. В обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді прокурор зазначив, що станом на час подання прокурором позову, Київською обласною державною адміністрацією самостійно не заявлено такого позову, а отже допущено бездіяльність органом, уповноваженим на виконання функцій у спірних правовідносинах, що виражається у не здійсненні належним чином контролю за додержанням земельного законодавства на відповідній території та отримання плати за використання земельної ділянки комунальної власності без правовстановлюючих документів. Так, Білоцерківською окружною прокуратурою 08.12.2022 на адресу Київської обласної державної адміністрації Київської області скеровано лист № 50-8167вих-22, в якому викладено виявлені порушення вимог законодавства щодо незаконності відведення земельної ділянки лісового фонду та запитано про вжиті заходи реагування до усунення цих порушень і повернення відповідної земельної ділянки у розпорядження держави або повідомлення про неможливість звернення до суду з метою захисту інтересів держави в судовому порядку (т. 1 а. с 68-69). У відповідь на лист прокуратури Київська обласна військова адміністрація листом від 28.12.2022 №9103/31.01/31.02.01-2022 повідомила, що заходи цивільно-правового характеру шляхом звернення до суду з позовом не вживалися, та з огляду на відсутність доступу до Державного земельного кадастру, звертатися з позовом не має можливості (т. 1 а. с. 7072). Також на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Білоцерківською окружною прокуратурою листом від 22.05.2024 попередньо повідомлено Київську обласну військову адміністрацію про звернення із позовною заявою до суду в інтересах держави в особі зазначеного органу (т. 1 а. с. 26). З огляду на зазначене, враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, суд дійшов висновку, що прокурор, звертаючись до суду з даним позовом, дотримався порядку передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» представництва інтересів держави у суді, обґрунтував та довів бездіяльність компетентного органу. На час звернення прокурором до суду з даним позовом власником спірної земельної ділянки має бути держава в особі Київської обласної державної адміністрації. Так, 27.05.2021 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», яким внесено зміни до повноважень органів державної влади у сфері регулювання земельних відносин та розпорядження земельними ділянками державної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу. Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб. Крім того, згідно п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій. Національної академії наук України, національних галузевих академій наук). Отже, розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення для лісогосподарських потреб на даний час покладено на Київську обласну державну адміністрацію, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 122, п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, відновлення становища, яке існувало до порушення. Статтею 393 ЦК України визначено, що правовий акт органу державної влади, органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно зі ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Положення ст. 152 ЗК України визначають, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом застосування передбачених законом способів. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2 ст. 116 ЗК України). Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України). Враховуючи, що заволодіння землями лісового фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України є неможливим, оспорювання відповідних договорів, інших правочинів, визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки лісового фонду не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на такі земельні ділянки та для їх повернення власнику. До такого висновку щодо застосування норм права в подібних правовідносин дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.09.2§20 у справі № 469/1044/17 . Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство відокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦКУ, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. У даному випадку відповідач отримав земельну ділянку безоплатно як особа, яка не використовувала раніше своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки за цільовим призначенням «для індивідуального садівництва». Крім того, ГУ Держгеокадастру у Київській області не мало повноважень у даному випадку розпоряджатися вказаною земельною ділянкою державної форми власності, яка перебувала в постійному користуванні ДП «Ліси України», в силу ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу, мала право виключно Київська обласна державна адміністрація. Питання щодо застосування належного та ефективного способу захисту у справах предметом спору у яких виступають лісові землі було досліджено Великою Палатою Верховного суду у постанові у справі № 359/3373/16-ц від 23 листопада 2021 року. Так, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59\~цього Кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95 с18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. При цьому, як зазначила Велика Палата Верховного суду, володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9\~ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі статтею 10\~ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до статті 12\~ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб. Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387\~ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанов Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, розділ 1.5.4), постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 30 вересня 2022 року у справі № 169/1080/18 (провадження № 61-15437св21). Обґрунтовуючи зміст вимог, прокурор посилався на незаконність вищевказаного наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 29.09.2017 про передачу спірної земельної ділянки у власність відповідача, яка накладається на землі лісового Фонду, оскільки установлено, що право постійного користування спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства на спірну земельну ділянку в установленому законом порядку не припинено, цільове призначення земельної ділянки не змінено, волі на відчуження її державою в особі уповноважених органів не встановлено. Також у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. Враховуючи вищевикладене, суд не бере до уваги пояснення представника відповідача Горошко М. щодо невірного способу захисту обраного прокурором, оскільки витребування з володіння відповідача спірної земельної ділянки є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та витребування із володіння відповідача на користь держави спірної земельної ділянки. Суд критично оцінює та не бере до уваги копію планшета №11 (т.1 а. с. 27), оскільки відомості наявні у ньому не підтверджують обставини викладені прокурором у позовній заяві. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст.141\~ЦПК України з відповідача підлягають стягненню витрати, понесені прокурором по оплаті судового збору за подачу позовної заяви в сумі 3028 грн.

Outcome: approved