Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

У березні 2024 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з січня 2020 року по 03 жовтня 2023року. За час зареєстрованого шлюбу, а саме 04 листопада 2021 року на підставі договору купівлі-продажу він придбав квартиру [ADDRESS] . Хоч квартира придбана за час зареєстрованого шлюбу, але він придбав її за власні кошти, тому це майно не є спільним майном подружжя. Особисті кошти отримані ним від продажу 03 листопада 2021 року земельної ділянки. Після припинення спільного проживання, відповідачка забрала собі всі документи, ключі від його квартири та не допускає до помешкання, навіть для того, щоб він забрав речі: інструменти, матеріали, бойлер. Всі його вимоги, намагання вирішити спір у позасудовому порядку, залишились без жодного реагування з боку відповідачки. Тому вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту. Просив суд: визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - його особистим майном; визнати за [PERSON] право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди 20000 грн. за матеріали, інструменти та бойлер; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 березня 2024 року позов залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. 29 березня 2024 року на виконання ухвали подана заява позивача щодо усунення недоліків. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2024 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 07 травня 2024 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову відповідачка [PERSON] вказала, що почали проживати разом з [PERSON] з 2017 року, мають спільну доньку [PERSON] , 2018 року народження. Шлюб зареєстрували у 2020 році. Після народження дитини з 2018 року по 2022 рік вона не працювала та перебувала у відпустці по догляду за дитиною. У період зареєстрованого шлюбу ними за спільну кошти було придбано спірну квартиру. Крім коштів, які мав позивач у придбання квартири були вкладені кошти, отримані в борг від її мами в сумі 6900 дол.США, що становило 181 125 грн. У період зареєстрованого шлюбу [PERSON] періодично працював, мав нарікання від роботодавців. В тому числі мав борг, який зобовязувався повернути до 01 листопада 2021 року. Тому метою продажу земельної ділянки було не бажання придбати квартиру, а погасити борги. Просила відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Києво-Святошинького районного суду Київської області від 13 червня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду в судовому засіданні. У судовому засіданні позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольни з підстав, викладених у позові. У судовому засідання відповідачка проти позову заперечувала. Просила відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до наступних висновків. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що 02 січня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у Кам`янець-Подільському міськрайонному відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмеьницький). Також сторони мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 03 жовтня 2023 року шлюб між сторонами розірвано (справа 367/5749/23) Рішення набрало законної сили 03 листопада 2023 року (дата набрання визначена з Єдиного реєстру судових рішень). Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. Так,згідно з частиною 2 статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 114 СК України визначено, що у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Статтями 119, 120 СК України передбачена можливість подружжя клопотати про встановлення режиму окремого проживання. Підставами встановлення режиму окремого проживання подружжя є: 1) за взаємною заявою подружжя, коли дружина та чоловік не можуть проживати разом і не заперечують на встановлення такого режиму (наприклад: тривалий від`їзд або відрядження, позбавлення волі одного з подружжя); 2)за позовом одного з подружжя у разі небажання дружини або чоловіка проживати спільно (наприклад: негідна поведінка одного з подружжя, зрада, психологічний тиск або інші прояви домашнього насильства), коли ініціатором роздільного проживання виступає лише один із подружжя. Режим окремого проживання подружжя встановлюється виключно судами. Порядок його встановлення залежить від того, як ставиться дружина та чоловік до факту роздільного проживання. Оскільки режим окремого проживання породжує для обох сторін ряд правових наслідків, позивач має подати до суду відповідне обґрунтування такого позову. За взаємною згодою подружжя суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя. З наданих сторонами доказів не можливо встановити саме з якого часу колишнє подружжя почали проживати разом та припинили свої відносини, факт сумісного та роздільного проживання. Враховуючи наведене, суд при вирішенні спору про належність майна подружжю враховує період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 02 січня 2020 року по 03 листопада 2023 року (дата набрання рішенням суду по справі). Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Отже законодавством передбачено рівнозначну презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної сумісної власності. Це означає, що якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Встановлено, що у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі придбано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі укладеного 04 листопада 2021 року між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). На підтвердження своїх доводів щодо вкладення у купівлю спірної квартири лише особистих коштів, позивач надав: державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1236га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (земельна ділянка набута у власність на підставі рішення Гостомельської селищної ради №760-37 від 10 лютого 2005 року); договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки, укладений 03 листопада 2021 року між [PERSON] та [PERSON] .. У судовому засіданні позивач стверджував, що земельна ділянка була продана 03 листопада за 395 370 грн., а спірна квартира придбана наступного дня 04 листопада за 348800 грн., тобто лише за його особисті кошти. Такі доводи суд оцінює критично та вони суперечать показам допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] щодо надання також частини коштів на придбання квартири колишньому подружжю. Суд також враховує наявність у позивача боргових зобов`язань (доказів на спростування вищевказаних обставин позивач суду не надав, не заявив клопотань про їх витребування, у разі складнощів в їх отриманні). Крім того, [PERSON] не надав будь-яких пояснень тій обставині, що гроші були лише особисті, як вказував позивач, а договір укладала відповідачка, а він лише надавав згоду на вчинення дружиною такого правочину. Так, у п.1 договору вказано, що за цим договором продавець передає квартиру….у власність покупцеві, а покупець приймає відчужувану квартиру і зобов`язується сплатити за неї грошову суму, визначену у договорі. П.6 містить положення про те, що «цей договір укладений за згодою чоловіка покупця, [PERSON] , яка викладена у заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Грицюк П.В. 04 листопада 2021 року за №6081». У судовому засіданні позивач не заявив клопотання про витребування цієї заяви, не надав її суду як на підтвердження вкладення особистих коштів у придбання квартири. Суд враховує, що про існування особистої власності та спільної власності подружжя [PERSON] було достеменно відомо, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки, останній повідомив нотаріусу, що «земельна ділянка, яка є предметом даного договору , не є спільною сумісною власністю та є його особистою приватною власністю, так як на момент набуття її власність він у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на дане майно (його частину) у тому числі відповідно до ст.ст.65, 74, 97 Сімейного кодексу України немає» (п.11 договору). На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільного майна подружжя. Таким чином, укладаючи правочин [PERSON] та [PERSON] визначили добровільно правовий статус майна, придбаного у шлюбі, тому підстави для віднесення його особистого майна одного з них, суд не знаходить. Сам лише по собі факт придбання майна наступного дня після продажу іншого в даному випадку не означає автоматично набуття майна у особисту власність, оскільки подружжя діяло добровільно, без будь-яких ознак тиску, обравши стороною правочину - одного з подружжя. Доказів того, що позивача було введено в оману, здійснено тиск або інші фактори, які вплинули б на її дійсну волю, матеріали справи не містять. На підставі наданих суду доказів суд приходить до висновку, що спірна квартира придбана за час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя, тому є спільною сумісною власністю та їх частки є рівними. Суд зважує, що на час розгляду справи у сторін склались неприязні стосунки, тому вбачає за доцільне вирішення спору в одному провадженні та уникнення в подальшому звернення сторін, тому позовні вимоги підлягають до задоволення частково та за сторонами слід визнати право власності по 1\\2 частини за кожним квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вимоги про відшкодування компенсації за матеріали, інструменти та бойлер в розмірі 20 000 грн. задоволенню не підлягають, оскільки позивач не надав жодного доказу на підтвердження своїх вимоги, не заявив клопотань про їх витребування, у разі складнощів в їх отриманні. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed