Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Заяву обґрунтовує тим, що йому, заявнику, належить квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування 1/3 частини квартири від 26.02.2004р., договору про визначення часток у спільній сумісній власності від 03.03.2004р.\~і договору дарування 1/3 частини квартири від 05.03.2004р. Первинним документом, яке посвідчує його право власності на дану квартиру є свідоцтво про право власності на квартиру, видане 14.10.1996р., в якому він зазначений як [PERSON] . 27.06.2024р. він отримав рішення про відмову у вчиненні реєстраційних дій у зв`язку із наявними розбіжностями щодо прізвища ім`я та по батькові. Зокрема, згідно правовстановлюючих документів на квартиру він значиться як [PERSON] , а згідно паспортних даних його прізвище записане як " [PERSON] ". Згідно відповіді КУ "Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду" Львівської міської ради йому, заявнику, рекомендовано звернутися до суду з відповідною заявою, з покликанням на статтю 315 ЦПК України. Зазначає, що невідповідність написання прізвища унеможливлює реєстрацію його права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Встановлення факту належності свідоцтва має для нього значення, оскільки наявні відмінності у написанні прізвища позбавляють його можливості вільно володіти та розпоряджатися своїм майном. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 29.11.2024р. відкрито провадження, цивільну справу призначено до судового розгляду. Заявник та заінтересована особа в судове засідання не прибули, кожен окремо подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. У відповідності до вимог п.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 12 травня 1989 року, заявник у справі [PERSON] народився [INFO] у місті Львові, а його прізвище значиться як " [PERSON] ". Дана обставина також підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] . Відповідно до копії свідоцтва № [NUMBER] про право власності на квартиру (будинок), виданого 14 жовтня 1996 року Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів, [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . Зокрема, з даного свідоцтва вбачається, що прізвище заявника значиться як " [PERSON] ". При цьому, з долучених копій договору дарування 1/3 частини даної квартири від 26.02.2004р., договору про визначення часток в спільній сумісній власності від 03.03.2004р., договору дарування 1/3 частини квартири від 05.03.2004р. вбачається, що прізвище заявника написано вірно, а саме " [PERSON] ". Зважаючи на досліджені в судовому засіданні документи, які долучені до заяви, суд вважає встановленим, що [PERSON] , згідно копії паспорту серії [NUMBER] , та [PERSON] , який зазначений у свідоцтві № [NUMBER] про право власності на квартиру (будинок), виданого 14 жовтня 1996 року Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів, є однією і тією ж особою, і якому, згідно цього свідоцтва, на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . Суд вважає встановленим, що розбіжності, які містяться в написанні прізвища заявника у справі в правовстановлюючих документах, виникли внаслідок некоректного їх перекладу з російської на українську мову. Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України, в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За змістом частини 3 статті 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заявники й залучені до участі у справі заінтересовані особи вправі відповідно подавати докази на підтвердження обґрунтованості чи необґрунтованості заяви про встановлення факту, що розглядається судом, брати участь у дослідженні обставин справи, оскаржувати рішення і ухвали, вчиняти інші процесуальні дії. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них дані не відповідають записам вихідних документів, а установи, які видали ці документи не можуть виправити допущені в них помилки, то відповідно до п.6 ч.1ст. 256 ЦПК України (стара редакція ЦПК), громадяни мають право на звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Встановлення даних фактів має юридичне значення для заявника, напряму впливає на його право володіння, користування та розпорядження нерухомим майном, яке йому належить. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про необґрунтованість заяви про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та спростовували б доводи, викладені заявником в заяві. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зроблено визначення, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зістатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). На підставі викладеного,

Outcome: approved