Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що 26.12.2009 року між ним та відповідачем укладений шлюб, який зареєстрований Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 26.12.2009 року, виданим Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 654. Під час перебування у шлюбі у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачем за місцем його реєстрації. На початку літа 2023 року між подружжям виникли розбіжності щодо подальшого спільного проживання однією сім`єю та виховання дитини внаслідок чого відповідачка залишила місце проживання та виїхала зі своїми речами. З липня 2023 року подружжя спільного господарства не веде, проживають окремо. 18.01.2024 року рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/8900/23 шлюб між сторонами розірваний. З липня 2023 року і до теперішнього часу відповідачка як мати спільної з позивачем доньки не бере участі у вихованні дитини, зокрема жодного разу не провідувала доньку, не цікавилась її здоров`ям, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує дитину. Позивач стверджує, що відповідач повністю самоусунулась від виховання дитини та участі у її житті. У зв`язку з викладеними обставинами, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] та на підставі ст. 166 СК України стягнути з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно. У зв`язку з тим, що спір виник з сімейних правовідносин розгляд справи проводився судом згідно ст. 274 ЦПК України в порядку загального позовного провадження. У підготовчому судовому засіданні судом задоволено клопотання позивача про витребування від Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району висновку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. 26.09.2024 року через систему «Електронний суд» до суду надійшов висновок третьої особи про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав. 30.09.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті. В судове засідання 12.12.2024 року відповідачка не з`явилась. Сторона позивача не висловила заперечень проти вирішення справи у порядку заочного розгляду, тому суд ухвалив провести заочний розгляд вищевказаної справи. Представник третьої особи також до зали судового засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи беї їхньої участі. Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню у зв`язку з наступним. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 26.12.2009 року між позивачем та відповідачем укладений шлюб, який зареєстрований Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 26.12.2009 року, виданим Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 654. [INFO] у подружжя народилась донька [PERSON] . 18.01.2024 року рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/8900/23 за позовом [PERSON] шлюб між сторонами розірваний. Згідно витягу з реєстру територіальної громади від 03.10.2023 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно наданих доказів утриманням, навчанням, відвідуванням спортивної секції та лікуванням дитини займається батько - позивач у справі. У судовому засіданні 12.12.2024 року судом заслухана свідок [PERSON] , які пояснила, що вона є сусідкою позивача, проживає у будинку навпроти, підтримує добрі стосунки з позивачем та його родиною, до складу якої раніше входила відповідачка та дочка [PERSON] . Також повідомила, що з липня 2023 року позивач проживає у будинку тільки з дочкою [PERSON] , колишня дружина виїхала і з того часу жодного разу вона її більше бачила. Допитаний як свідок [PERSON] пояснив, що є хрещеним батьком [PERSON] , у зв`язку з чим підтримує добрі стосунки з родиною позивача, товаришують, часто зустрічаються та проводять час разом. Щодо участі відповідачки у житті дитини пояснив, що влітку 2023 року позивач і відповідачка припинили шлюбні відносини, відповідачка виїхала зі своїми речами з будинку, в якому вони проживали за адресою: [ADDRESS] , і з того часу він її більше не бачив, знає, що відповідачка як мати [PERSON] участі у її житті не приймає, життям дитини не цікавиться. Крім того, за клопотанням позивача у судовому засіданні була заслухана думка дитини щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав, внаслідок чого [PERSON] пояснила, що мати покинула їхню родину більше ніж півтори року тому, проживає окремо у невідомому їй місці, не приїжджає, з нею не спілкується навіть по мобільному телефону та у месенджерах, участі у її житті не приймає, грошові кошти на її утримання не надає. Вона проживає з батьком, який повністю забезпечує як її матеріальні потреби, так і духовний розвиток, зокрема батько займається її навчанням у школі та спортивній секції, купує необхідні речі та несе усі інші витрати, яких вона потребує. Водночас, на виконання вимог ч. 5 ст. 19 СК України органом опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району надано висновок про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З цих підстав суд зазначає, що поданий до суду висновок про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав містить відомості, які свідчать про ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, однак всупереч зазначеному комісією вирішено не надавати згоду, яка жодним чином не обгрунтована. Крім того, у висновку зазначено, що відповідачка була поінформована про розгляд справи про позбавлення її батьківських прав відносно доньки [PERSON] , на що відповідачка повідомила, що проти цього не заперечує, а в подальшому подала письмову заяву про визнання вимог позову про позбавлення батьківських прав. Тобто, відповідачка, будучи достеменно обізнаною про наявність справи про позбавлення її батьківських прав відносно своєї неповнолітньої дочки, проявила байдужість, чим висловила своє ставлення як до дочки, так і до виконання своїх батьківських обов`язків. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з цих міркувань суд вважає, що висновок органу та піклування не відповідає як фактичним обставинам справи, так і найкращим інтересам дитини, у зв`язку з чим він судом не приймається. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини та ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, турбуватися про його здоров`я, фізичний, моральний та духовний розвиток. Згідно ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Судом у даній справі встановлено, що з липня 2023 року відповідачка залишила сім`ю, припинила шлюбні відносини з позивачем та самоусунулась від виконання батьківських обов`язків щодо своєї неповнолітньої дочки [PERSON] , що проявилось у повному припиненні спілкування з дитиною. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Статтею 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, у принципі 6 визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків; у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. За змістом ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Аналогічні положення закріплені у ст. 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Враховуючи встановлені у даній справі обставини, суд виснує про те, що належними та допустимими доказами позивачем доведено факт ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки у даному разі мати дійсно нехтує своїми обов`язками по відношенню до дитини, а тому позовні вимоги є обґрунтованими. Згідно ч.ч. 2-3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. У відповідності до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 ст. 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно роз`яснень, які містять в пунктах 17, 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідачки належить стягнути аліменти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи стягнення з часу звернення з позовом до суду , а саме з 04.07.2024 року, і до досягнення дитиною повноліття. З огляду на те, що вимоги позивача підтверджені належним і допустимим доказами, то за вказаних обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Outcome: approved