Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-09 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування, в якому просив стягнути з [PERSON] на користь на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 6 691, 91 грн. та суму сплаченого судового збору. Позовні вимоги мотивує тим, що між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АРКС» та [PERSON] було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №349829а8кл. Предметом Договору були майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Хюндай Туксон» д.н.з. [NUMBER] . У відповідності до умов вказаного Договору страхування Позивач взяв на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку сплатити на користь Страхувальника страхове відшкодування. 27.04.2021 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Хюндай Туксон» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та транспортного засобу «Даф» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Відповідно до постанови Оболонського районного суду міста Києва від 21 липня 2021 року по справі №756/7398/21 Відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. 14.05.2021 позивач виплатив потерпілому страхове відшкодування в розмірі 60 931,04 грн. 11.08.2021 Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» виплатило страхового відшкодування за пошкоджене майно (автомобіль) позивачу в розмірі 23 773,61 грн. Позивач вважає, що оскільки Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» не виплатила повну суму відшкодування, то різницю слід стягнути з водія [PERSON] , який є винним у ДТП. Провадження в справі відкрито 07.10.2024, відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, в прохальній частині зазначив, у разі неявки представника в судове засідання, здійснити розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про час та дату судового засідання, причини неявки суду не повідомив, в адресу суду заяв та клопотань від відповідача не надходило, відзив на позов подано не було. За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. 223, 280 ЦПК України, за відсутності заперечень сторони позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Дослідивши наявні в справі докази, та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що 27.04.2021 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Хюндай Туксон» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та транспортного засобу «Даф» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок дорожньо - транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року у справі №756/7398/21 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 850,00 грн. та судовий збір у розмірі 454,00 грн. На момент дорожньо-транспортної пригоди майнові інтереси власника автомобіля «Хюндай Туксон» д.н.з. [NUMBER] було застраховано в ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» попередня назва АТ «СК «АХА Страхування» Договором добровільного страхування наземного транспорту «Класік» №349829а8кл від 27.11.2018 строком до 27 листопада 2021 року. Власник пошкодженого автомобіля «Хюндай Туксон» д.н.з. [NUMBER] звернувся із заявою про подію та на виплату за договором - добровільного страхування наземного транспортного засобу. Дана заява була розглянута та пошкодження застрахованого автомобіля визнано страховим випадком, у зв`язку з чим, на підставі: Акту огляду транспортного засобу по справі (дефектна відомість) від 28.04.2021; Рахунку №1546 від 28.04.2021; Страхового акту № ARX2776116 від 13:05.2021; Розрахунку страхового відшкодування в справі №1.003.21.0009505. ПрАТ «СК «АРКС» попередня назва АТ «СК «АХА Страхування» здійснило виплату страхового відшкодування на користь власника автомобіля «Хюндай Туксон» д.н.з. [NUMBER] в розмірі 60 931,04 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 779266 від 14.05.2021. На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно правова відповідальність власника автомобіля «Даф» д.н.з. [NUMBER] була застрахована в ПАТ «НАСК «Оранта» полісом обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АТ/0112142, у зв`язку з чим ПАТ «НАСК «Оранта » здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ «СК «АРКС» попередня назва АТ «СК «АХА Страхування» в розмірі 23 773 грн. 61 коп., що підтверджується платіжним дорученням №40534 від 11.08.2021. Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. У преамбулі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вказано, що цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Натомість відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18). У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року в справі №754/5129/15-ц (провадження № 61-38365св18) зроблено правовий висновок про те, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі. У зв`язку з виплатою страхового відшкодування до позивача (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до заподіювача шкоди в деліктному зобов`язанні в межах виплаченого потерпілій страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем, в порядку суброгації. За змістом ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Як вбачається з матеріалів справи, та наведено не було спростовано сторонами, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність Відповідача була застрахована в ПАТ «НАСК «Оранта» згідно полісу ОСЦПВВНТЗ № 000112142, ліміт відповідальності - 130 000 грн. 00 коп. - шкода завдана майну та 260 000 грн. 00 коп. - шкода завдана здоров`ю. 14 травня 2021 року позивач виплатив потерпілому страхове відшкодування в розмірі 60 931,04 грн. ПАТ «НАСК «Оранта» 11.08.2021 виплатило страхове відшкодування за пошкоджене майно (автомобіль) позивачу в розмірі 23 773,61 грн. Позивач вважає, що оскільки ПАТ «НАСК «Оранта» не виплатила повну суму відшкодування, то різницю слід стягнути з водія [PERSON] , який є винним у ДТП відповідно до статті 1194 ЦК України, а тому покликаючись на матеріали додані до позовної заяви та норми цивільного законодавства, а саме статті 993, 1166, 1188 ЦК України звернувся до суду за захистом своїх порушених права. Суд зауважує, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. У постанові від 4 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок щодо забезпечення дієвості інституту обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зазначивши таке. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України від 1 липня 2004 poкy № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 зазначеного Закону) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика в останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (пункт 72). Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди, а тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 Цивільного кодексу України та 27 Закону України від 9 лютого 2012 року № 4391-VI «Про страхування» шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування (пункт 62). Враховуючи викладені висновки та беручи до уваги ті обставини, що ліміт відповідальності становить 130 000 грн. 00 коп., а виплачена страхова сума позивачем вдвічі менша, то дане вказує, що позивач безпідставно покликається на статтю 1194 ЦК України, а [PERSON] є неналежний відповідач. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Проте, за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача - такий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18). Таким чином, суд вважає, що позивачем було пред`явлено позов до неналежного відповідача, оскільки належним відповідачем у справі повинне виступати ПАТ «НАСК «Оранта», а тому в задоволенні позову слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed