Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-12 00:00:00

АТ «НАЕК\~«Енергоатом» в\~особі Філії\~«ВП «Хмельницька\~атомна електрична\~станція» звернулося\~до Нетішинського\~міського суду\~Хмельницької області\~з позовом\~до [PERSON] та Нетішинської міської ради про стягнення заборгованості за комунальні послуги. В обґрунтування позову зазначається, що\~АТ «НАЕК «Енергоатом» в особі\~Філії «ВП «Хмельницька атомна електрична станція» займає монопольне (домінуюче) становище на ринку з надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої та холодної води, водовідведення та є єдиним підприємством та території м. Нетішин, що надає відповідні комунальні послуги. Позивачу відомо, що відповідач [PERSON] є користувачем комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] . Станом на дату подання цього позову відповідач ігнорує необхідність укладення договору про надання комунальних послуг та не сплачує за користування ними, у зв?язку з чим за ним утворилася заборгованість за спожиті комунальні послуги за період часу із 01.09.2014 по 01.10.2023 у розмірі 12318,18 грн, що призводить до порушення права позивача на своєчасне отримання плати за надані послуги. Разом із цим вказана кімната належить до комунальної власності Нетішинської міської територіальної громади, а тому Нетішинська міська рада, як власник житла, на думку позивача, з огляду на обов`язок щодо утримання майна має нести разом із [PERSON] солідарну відповідальність за зобов`язанням з оплати житлово-комунальних послуг. У зв`язку з цим позивач просив стягнути з відповідачів солідарно на свою користь грошові кошти у загальному розмірі 18204,58 грн, а саме: 1) 12318,18 грн заборгованість за спожиті комунальні послуги за період часу із 01.09.2014 по 01.10.2023; 2) 4895,04 грн інфляційні втрати за весь час прострочки; 3) 991,36 грн три відсотки річних. 07.10.2024 суддею було відкрито провадження у справі та визначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Разом із цим суддею було задоволено клопотання представника\~позивача про витребування наступних доказів: 1) у Відділу адміністративних послуг виконавчого комітету Нетішинської міської ради інформації щодо зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] за період часу із 01.09.2014 по 01.10.2023 включно 2) у Виконавчого комітету Нетішинської міської а) інформації щодо власників (користувачів) кімнати за адресою: [ADDRESS] за період часу із 01.09.2014 по 01.10.2023 включно;\~б) інформації про те, чи було видано будь-які документи на право користування кімнатою за адресою: [ADDRESS] за період часу із 01.09.2014 по 01.10.2023 включно, а також копії документів, що підтверджують вказані обставини (а.с. 24-25). 17.10.2024\~представником відповідача\~ Нетішинської\~міської ради\~Коваль Н.В. було подано відзив на позов, в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог у частині солідарного стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з Нетішинської міської ради. Представник зазначає, що 27.08.2014 [PERSON] було видано ордер на жилу площу в гуртожитку [ADDRESS] . 12.10.2007, 22.06.2018 та 08.10.2019 аналогічні ордери було видано [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] і [PERSON] відповідно. Таким чином, користувачами відповідної кімнати були: 1) [PERSON] у період часу з 01.09.2014 по 15.05.2019); 2) [PERSON] у період часу з 01.09.2014 по 04.09.2023; 3) [PERSON] у період часу з 22.06.2018 п 06.03.2019; 4) [PERSON] і [PERSON] у період часу з 08.10.2019 по 01.10.2023. Отже, саме зазначені користувачі є споживачами житлово-комунальних послуг за вищевказаною адресою. Більше того, споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, у той час як позивачем не надано доказів того, що Нетішинська міська рада є споживачем житлово-комунальних послуг за вказаною адресою. У той же час із позову та доданих до нього документів вбачається, що саме за [PERSON] нараховувалася заборгованість по оплаті відповідних житлово-комунальних послуг. Крім іншого, позивач просить стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги, що утворилася за період часу із 01.09.2014 по 01.10.2023, у той час як загальна позовна давність складає три роки, а отже, з урахуванням карантину, що був запроваджений на всій території України та діяв з 12.03.2020 по 30.06.2023, підлягає застосуванню строк позовної давності по 11.03.2020 включно, позаяк доказів переривання перебігу позовної давності позивачем надано не було (а.с. 40-42, 44-46). 24.10.2024 відповідачем [PERSON] було подано відзив на позов, в якому він визнав позовні вимоги частково та просив стягнути з нього на користь позивача заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період із вересня 2014 року по лютий 2017 року включно з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних у загальному розмірі 2928,46 грн, що складається з наступного: 1) 1230,89 грн заборгованість за комунальні послуги; 2) 37,10 грн три відсотки річних; 3) 1660,47 грн інфляційні втрати. Так, відповідач просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача за період із вересня 2014 року по лютий 2017 включно з урахуванням дії на всій території України карантину з 13.03.2020 по 30.06.2023, а також наголосив, що з 01.06.2018 він фактично проживає у своєї дружини за адресою: [ADDRESS] , де зареєстрований з 01.10.2023, а отже з 01.06.2018 він не споживав комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] . При цьому [PERSON] є військовослужбовцем і з 24.02.2024, тобто з початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України постійно перебував на території військової частини [NUMBER] або у місці її дислокації. Також [PERSON] із посиланням на п.п. 15, 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України вважав безпідставними позовні вимоги щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період із березня 2020 року по вересень 2023 року включно, оскільки за період із вересня 2020 року по лютий 2017 року сплив строк позовної давності, із березня 2017 року по 30.06.2023 на території України діяв карантин, а з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, що триває до теперішнього часу. Крім того, долучений позивачем розрахунок інфляційних втрат не дає можливості перевірити його правильність, оскільки замість зазначення конкретних дат, за які здійснюється той чи інший розрахунок, позивачем зазначаються періоди, при цьому ніде не зазначається, які конкретно дати маються на увазі у тому чи іншому періоді (а.с. 54-55). 01.11.2024 представником позивача [PERSON] було подано відповідь на відзив, в якому зазначається, що п.п. 15, 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в даному випадку не можуть бути застосовані, оскільки відповідні норми поширюються на договори позики та кредиту. Щодо права споживача на неоплату вартості комунальних послуг у зв?язку з їх невикористанням з огляду на проживання за іншою адресою, таке право не є безумовним та зобов?язує споживача звернутися до виконавця послуги із заявою та необхідними документами, однак [PERSON] до позивача із відповідною заявою не звертався і документів не надавав, а тому позивач правомірно здійснював нарахування за комунальні послуги (а.с. 65-68, 92-94). Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від останніх не надійшло. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] на підставі ордера № 2048 від 27.08.2014 має право на зайняття жилої площі (ліжко-місця) у гуртожитку [ADDRESS] , та був користувачем вказаної кімнати у період часу з 01.09.2014 по 04.09.2023 (а.с. 33-34, 38, 50). Водночас із довідки про стан заборгованості [PERSON] вбачається, що останній станом на 31.07.2024 має заборгованість перед позивачем у розмірі 12318,18 грн за надані послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення за вказаною адресою, що утворилася за період часу із 01.09.2014 по 01.10.2023 включно (а.с. 9-10). Також позивачем були надані суду розрахунки (з якими суд погоджується) інфляційних втрат за весь час прострочки, що становлять 4895,04 грн, а також 3% річних від простроченої суми, що склали 991,36 грн (а.с. 11-16). Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як зазначається у ст.ст. 530, 610, 629 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 67, 68, 162 Житлового кодексу України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Як наголошується у п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24.01.2006, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний зокрема укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору, а також оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. Договір про надання комунальних послуг укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк (ч.ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). До комунальних послуг відносяться зокрема наступні послуги: з постачання теплової енергії; з постачання гарячої води; з централізованого водопостачання; з централізованого водовідведення (ст.ст. 21-24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані сплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Позивачем доведено, а відповідачем [PERSON] не спростовано, що останній користувався наданими позивачем житлово-комунальними послугами та належним чином не оплачував їх, внаслідок чого за ним утворилася зазначена заборгованість. Разом із цим відповідачем [PERSON] було заявлено про застосування строку позовної даності, а саме останній просив стягнути з нього заборгованість в межах строку позовної давності. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб?єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта\~статті 267 ЦК України). Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (постанова Верховного Суду від 19.06.2024 у справі № 369/11118/17 (провадження № 61-7952св23). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц). Представник позивача звернувся до суду із позовом 02.10.2024, при цьому просить стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла за період часу з 01.09.2014 по 01.10.2023 включно. За загальним правилом щодо строків позовної давності позивач, звертаючись до суду із даним позовом 02.10.2024, мав право пред`являти вимоги про стягнення заборгованості за період з 02.10.2021 по 02.10.2024. При цьому суд звертає увагу, що позивачу за весь час періоду, у який утворилася заборгованість (з 01.09.2024 по 01.10.2023), достеменно було відомо про порушення відповідачем [PERSON] його права. Водночас постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №\~211 від 11.03.2020 введено 12.03.2020 на всій території України карантин та запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 530-ІХ від 17.03.2020 введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч. 2 ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30.03.2020, що набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~доповнено зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Водночас відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої коронавірусної хвороби (COVID-19) спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 651 від 27.06.2023 на всій території України відмінено карантин з 24:00 год. 30.06.2023. Отже, карантин діяв на території України у період з 12.03.2020 по 30.06.2023. У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України № 540-IX від 30.03.2020 перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб?єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 679/1136/21. Початок зупинення строку звернення до суду потрібно пов?язувати саме із моментом набрання чинності 02.04.2020 Законом № 540-ІХ, що відповідає правовому висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20 та постанові Верховного Суду від 27.03.2024 у справі № 167/1058/20. Крім того, згідно із Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX з 24.02.2022 на усій території України введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 2120-ІХ від 15.03.2022, що набрав чинності 17.03.2022, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. У п. 19\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України\~в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023, що набрав чинності 30.01.2024, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX від 24.02.2022, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Отже, позовна давність за заявленими позовними вимогами, яка була продовжена на строк дії карантину, після завершення карантину продовжена на строк дії правового режиму воєнного стану. Таким чином, строк позовної давності слід обраховувати від дати набрання законної сили законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540ІХ від 30.03.2020, що набрав чинності 02.04.2020, а саме останніми трьома роками, які передували 02.04.2020. При цьому згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» № 206 від 05.03.2022 (в редакції, що діяла до 01.01.2024) до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Отже, стягненню з відповідача підлягають інфляційні втрати та три відсотки річних, нараховані за період заборгованості з квітня 2017 року по 24.02.2022. З огляду на це суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та стягнути з [PERSON] на користь позивача грошові кошти у загальному розмірі 14880,05 грн, а саме: 1) 11009,07 грн\~ заборгованість за спожиті комунальні послуги за період із квітня 2017 року по 01.10.2023; 2) 3181,36 грн\~ інфляційні втрати за весь час прострочки; 3) 689,62 грн\~ три відсотки річних. Суд критично\~оцінює посилання\~відповідача [PERSON] \~на ту\~обставину, що з 01.06.2018 він не споживав комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] ,\~оскільки фактично з 01.06.2018 він проживав у своєї дружини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чого відповідачем було надано акт про фактичне місце проживання від 16.10.2024 та довідку про фактичне місце проживання від 17.10.2024, складеним та виданою Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Шевченка-20» (а.с. 56, 57). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач мав право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім?ї при відповідному документальному оформленні. Згідно з п. 6 ч. 1\~ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на не оплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об?єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. Пункт 11 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає обов?язок споживача інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором. У пп. 7 п. 45 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 690 від 05.07.2019, споживач має право на неоплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів за умови надання виконавцю заяви та документального підтвердження (зокрема, довідки з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби (у тому числі отримані в іноземній державі), відбування покарання тощо, іншого документа, що підтверджує право на виїзд з України чи в`їзд в Україну у відповідний період часу) в електронній або паперовій формі відповідно до умов договору. Проте відповідачем [PERSON] не було надано суду будь-яких доказів на підтвердження того, що він звертався до позивача з приводу його тимчасової відсутності за адресою: [ADDRESS] , тому підстав для нестягнення з нього нарахованої позивачем заборгованості за відповідні комунальні послуги за період часу з 01.06.2018 по 01.10.2023 судом не вбачається. Так само суд критично оцінює посилання відповідача [PERSON] на ту обставину, що він є військовослужбовцем і з 24.02.2024 постійно перебував на території військової частини [NUMBER] або у місці її дислокації, оскільки жодних доказів на підтвердження відповідних обставин ним не надано. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стосовно позовних вимог щодо солідарного стягнення з Нетішинської міської ради заборгованості за спожиті комунальні послуги на користь позивача суд зазначає наступне.\~ Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є, з одного боку, споживачі (індивідуальні та колективні),\~а з\~іншого боку,\~управитель або виконавці комунальних послуг. При цьому згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок щодо сплати житлово-комунальних послуг покладається саме на споживача.\~ Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву кореспондує визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 686/6276/19. Судом було встановлено, що споживачем комунальних послуг\~з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, що надавалися позивачем\~за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , якому належить право на зайняття відповідної жилої площі і який фактично користувався такими послугами, а отже саме на нього діючим законодавством покладено обов`язок щодо оплати таких послуг. З огляду на це позовні вимоги щодо стягнення з Нетішинської міської ради заборгованості за спожиті комунальні є безпідставними, позаяк остання не є споживачем таких послуг, а отже позов у цій частині задоволенню не підлягає. Згідно з ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Також відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 3028 грн підтверджується платіжною інструкцією № 9747 від 20.09.2024 та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 1, 23). Таким чином, з урахуванням часткового задоволення позову (14880,05 грн х 100% / 18204,58 грн), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених останнім судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 2475,09 грн пропорційно розміру задоволених судом позовних вимог (3028 грн х 81,74% / 100%). На підставі викладеного,

Outcome: partial