Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Позов обгрунтовує тим, що він народився [INFO] . Його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Його батькові на праві власності належало наступне майно: кв. [ADDRESS] , автомобіль марки ЗИЛ 431610, реєстраційний номер [NUMBER] та земельна ділянка, площею 512,3 кв.м., кадастровий номер 7110136400:03:045:025, що розташована в м. Черкаси, в садівничому товаристві «Будівельник» Черкаського міського об`єднання садівницьких товариств «Садівник» [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , що видане 11.03.2021 року Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції м. Київ. Заповітів на випадок своєї смерті батько не залишав. Він звернувся до Другої черкаської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дії від 13.07.2022 р. вих. №1246/02-31, виданою нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О.А. йому відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, а саме квартиру [ADDRESS] , автомобіль марки ЗИЛ 431610, реєстраційний номер [NUMBER] та земельну ділянку, площею 512,3 кв.м., кадастровий номер 7110136400:03:045:025, що розташована в м. Черкаси, в садівничому товаристві «Будівельник» Черкаського міського об`єднання садівницьких товариств «Садівник», що залишилася після смерті його батька [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки він не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та не надав документи, що підтверджують спільне проживання з померлим. На момент своєї його смерті батько був зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але там не мешкав. Позивач, його мама та батько весь час та на момент смерті батька мешкали за адресою [ADDRESS] та вели спільне господарство. Батько хворів на онкологічне захворювання, а вони здійснювали за ним догляд, після його смерті поховали його. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадковавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст.ст.1268, 1269 ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, у разі якщо він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або він подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, згідно ч.1ст. 1270 ЦК України, якщо він не заявив про відмову від неї. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. На підставі наведеного, просить суд встановити факт постійного проживання з 2012 року [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , із його батьком [PERSON] до його смерті, [INFO] та визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] право власності на: квартиру [ADDRESS] , автомобіль марки ЗИЛ 431610, реєстраційний номер [NUMBER] , земельну ділянку, площею 512,3 кв.м., кадастровий номер 7110136400:03:045:025, що розташована в м. Черкаси, в садівничому товаристві «Будівельник» Черкаського міського об`єднання садівницьких товариств «Садівник». Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.11.2022 року відкрите загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.07.2024 року витребувати у Другій Черкаській державній нотаріальній конторі належним чином завірену копію спадкової справи, яка заведена Другою черкаською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.07.2024 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. просили задовольнити їх повністю. Відповідач в судовому засіданні позов визнала повністю. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видане повторно 20.05.2022 року, [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , яке видане Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ). Як вбачається з технічного паспорту на приватизовану квартиру [ADDRESS] , власником вказаної квартири є [PERSON] . Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , [PERSON] на праві власності належить автомобіль марки ЗИЛ, модель 431610, реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №003166 від 05.05.2008 року [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.12.2007 року №1-6906, на праві власності належить земельна ділянка. Площею 512, 3 кв.м.м. Земельна ділянка розташована в межах садівничого товариства «Будівельник» Черкаського міського об`єднання садівницьких товариств «Садівник». 21.09.2021 року [PERSON] звернувся до Другої Черкаської нотаріальної контори із заявою, в якій просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дії від 13.07.2022 р. вих. №1246/02-31, виданою нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О.А. йому відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, а саме квартиру [ADDRESS] , автомобіль марки ЗИЛ 431610, реєстраційний номер [NUMBER] та земельну ділянку, площею 512,3 кв.м., кадастровий номер 7110136400:03:045:025, що розташована в м. Черкаси, в садівничому товаристві «Будівельник» Черкаського міського об`єднання садівницьких товариств «Садівник», що залишилася після смерті його батька [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки він не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та не надав документи, що підтверджують спільне проживання з померлим. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, являючись єдиним спадкоємцем за законом на майно померлого, маючи намір отримати свідоцтво про право на спадщину за законом звернувся до нотаріуса з відповідною заявою. Проте, йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, так як останній не надав доказів спільного проживання з спадкодавцем, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно ч. 3,5 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу(шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 211 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністра Юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року, доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. У відповідності до п.23Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, в разі, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. За змістом статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 3 цього Закону визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати. Відсутність реєстрації спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо такі обставини підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів. Аналогічного висновку дійшов ВС у своїй постанові від 04 липня 2018 року по цивільній справі № 404/2163/16-ц. Судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання позивача з 08.02.2002 року є [ADDRESS] , відповідач зареєстрована за цією ж адресою з 21.12.1984 року. Допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON] повідомив суд про те, що знає родину [PERSON] досить давно. З 2012 року він почав товаришувати з позивачем, який разом з батьком та мамою проживав за адресою: [ADDRESS] . Мати та батько позивача завжди допомагали позивачу, піклувалися про нього. В свою чергу позивач допомагав своїм батькам. [PERSON] постійно проживав із батьком [PERSON] , який хворів на онкологічне захворювання. Після смерті [PERSON] , [PERSON] поховав свого батька та зараз продовжує проживати за адресою [ADDRESS] Суд вивчив наявні в справі докази, проаналізував вищезазначені факти та приймаючи до уваги, що позивач позбавлений можливості у здійсненні права на спадкування в інший спосіб, крім встановлення у судовому порядку факту постійного проживання зі спадкодавцем, приходить до висновку про встановлення факту спільного проживання з 2012 року [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , із його батьком [PERSON] до його смерті, [INFO] . Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, спадщина, не залежно від часу її прийняття належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Позивач відноситься до осіб, які мають право на спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки є сином померлого. Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки позивачу було відмовлено у отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом, його права підлягають поновленню у судовому порядку. На підставі вищевказаного суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] право власності на: квартиру [ADDRESS] , автомобіль марки ЗИЛ 431610, реєстраційний номер [NUMBER] , земельну ділянку, площею 512,3 кв.м., кадастровий номер 7110136400:03:045:025, що розташована в м. Черкаси, в садівничому товаристві «Будівельник» Черкаського міського об`єднання садівницьких товариств «Садівник». На підставі наведеного, ст.ст. 328, 376, 1216, 1217, 1218, 1222, 1223, 1225, 1296 ЦК України, п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 81, 141, 206, 258-259, 263 - 265, 268, 273, 280-283,315 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved