Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якій просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру [ADDRESS] , житловою площею 47,5 кв.м., загальною площею 106,2 кв.м.; визнати за нею 1/2 частину квартири [ADDRESS] , житловою площею 47,5 кв.м., загальною площею 106,2 кв.м. В обґрунтування позову зазначила, що між нею та відповідачем 20.09.2017 було зареєстровано шлюб. У шлюбі народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Проте, через повідомлення на мобільний телефон їй стало відомо, що відповідач [PERSON] звернувся з позовом до суду про розірвання шлюбу. У період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.02.2019, сторонами було придбане нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , житловою площею 47,5 кв.м., загальною площею 106,2 кв.м. Оскільки майно було придбано у період шлюбу та належить подружжю на праві спільної сумісної власності позивач звернулась з даним позовом до суду про поділ зазначеного майна шляхом визначення за нею 1/2 частки квартири. Ухвалою суду від 19 січня 2024 року відкрито провадження по справі та призначено вказану справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 05 березня 2024 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 21 травня 2024 року витребувано від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пашичевої Галини Леонідівни належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу квартири від 06.02.2019, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , що зареєстрований в реєстрі за № 151. 26.07.2024 на виконання ухвали Приморського районного суду м.Одеси на адресу суду від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пашичевої Г.Л. надійшла належним чином засвідчена копія договору купівлі-продажу квартири від 06.02.2019. У судовому засіданні 03.04.2024 представник позивача - адвокат Саінчин О.С. вимоги позову підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені у позові. В подальшому, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. У судовому засіданні 03.04.2024 представник відповідача - адвокат Судаков В.В. зазначив, що сторона відповідача позовні вимоги визнає, не заперечував проти визнання спірної квартири спільною сумісною власності подружжя та визнання за позивачкою права приватної власності на 1/2 її частки. В подальшому, в судове засідання не з`явився повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Відповідно до ст. 268 ЦПК України датою складання повного тексту рішення є 18 грудня 2024 року. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 20.09.2017 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Приморським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 1578. Рішенням приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2023 року у справі № 522/20334/23-Е шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Під час перебування сторін у шлюбі, [PERSON] було придбано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , житловою площею 47,5 кв.м., загальною площею 106,2 кв.м. Вказане підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 06.0.2016, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л., зареєстровано в реєстрі за № 151. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) також передбачає презумпцію дії режиму спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже, виходячи з встановленого судом факту набуття спірної квартири у період зареєстрованого шлюбу та відсутність доказів, які б спростовували поширення на неї правового режиму спільного сумісного майна, ця квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (частина четверта статті 71 СК України). У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За загальним правилом, встановленим частиною першою статті 70 СК України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. На наявність підстав для відступу від засади рівності часток подружжя сторони не посилались і згоди на отримання грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на квартиру позивачка не надавала. При цьому, звертаючись до суду з позовом до [PERSON] позивачка просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру [ADDRESS] , житловою площею 47,5 кв.м., загальною площею 106,2 кв.м. Проте, обраний [PERSON] спосіб захисту суд вважає неефективним з огляду на наступне. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц дійшла висновку, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Ураховуючи, що обраний [PERSON] спосіб захисту у вигляді визнання майна спільною сумісною власністю подружжя є неефективним, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. З позовної заяви також слідує, що позивач просить визначити розмір своєї частки в спільній квартирі подружжя, що відповідає положенням ст. 372 ЦК України. Тому вимога про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири підлягає задоволенню. Оскільки з визначенням частки за позивачем право спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] на квартиру припиняється, тому суд вважає за необхідне визнати за відповідачем також право власності на 1/2 частину квартири. При цьому це не свідчить про вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Указане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду 14 лютого 2024 року у справі № 752/18272/18, відповідно до якого, при вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Отже на підставі оцінки викладених у позовній заяві аргументів і наданих позивачем доказів та вищенаведених законодавчих норм суд здійснює поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 частину квартири, [ADDRESS] .

Outcome: partial