Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

08 грудня 2021 року КП «Харківські теплові мережі» (далі: позивач) звернулось з позовом про стягнення з [PERSON] (далі: відповідач-1), [PERSON] (далі: відповідач-2), [PERSON] (далі: відповідач-3) заборгованість за опалення та гарячу воду в розмірі 88\~188, 14 грн., 3 % річних у сумі 1\~161, 82 грн., інфляційних витрат у сумі 5\~016, 64 грн. В обґрунтування заявленої вимоги позивач зазначає, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг за відповідачами утворилась заборгованість, у зв`язку з цим, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. 25.07.2023 заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова солідарно стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованість за опалення та гарячу воду в сумі 88 188, 14 грн., 3 % річних в сумі 2 161, 82 грн., інфляційні витрати в сумі 5 016, 64 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 756, 67 грн. з кожного. 12.11.2024 представником відповідача-3 подана заява про перегляд заочного рішення, посилаючись на не отримання відповідачем позовної заяви, не повідомлення про дату судового засідання, внаслідок чого відповідач був позбавлений можливості подати відзив на позовну заяву, заявити клопотання про застосування позовної давності. 02.12.2024 ухвалою Київського районного суду м. Харкова заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.07.2023 скасоване, призначене судове засідання на 18.12.2024. 12.11.2024 представником відповідача-3 поданий відзив на позовну заяву, відповідно до якого він заперечує проти задоволення позову за його необґрунтованості та їх не відповідності фактичним обставинам справи. Так відповідач-3 зареєстрована за адресою [ADDRESS] лише з 13.06.2017, а відтак, не має солідарного обов`язку з повернення заборгованості за період з 01.04.2014 по 12.06.2024.Просив застувати строк позовної давності. Вважає, що за введення у країні карантину позивач не мав права нараховувати 3 % річних та інфляційні витрати. Крім того, повідомив, що [INFO] помер відповідач-2. 18.12.2024 представником позивача подана заява про відмову від позовних вимог до відповідача-2. До судового засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились. Представник позивача причину неявки не повідомив, представник відповідача-3 подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини: Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого теплопостачання та підігріву гарячої води в житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 09.11.2021, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані відповідач-1 (дата реєстрації відсутня), відповідач-2 (дата реєстрації відсутні), відповідач-3 (з 13.06.2017), які є споживачами послуг, що надає позивач. Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався. \~ \~ \~ \~ Як вбачається з відомостей про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу, внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг за особовим рахунком № [NUMBER] на ім`я [PERSON] за адресою [ADDRESS] утворилась заборгованість за період з 01.04.2014 по 30.09.2021 в сумі 5\~016, 64 грн. Наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачами не спростований, контррозрахунок не наданий. [INFO] помер відповідач-2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного: Щодо заяви представника позивача про відмову від позовних вимог до відповідача-2. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 вищевказаної норми процесуального права передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з п.1 ст.49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ст.206 ЦПК України позивач, зокрема, може відмовитись від позову на будь-якій стадії провадження у справі. Судом встановлено, що заява позивача про відмову від позову підписана представником, який діє на підставі довіреності та має повноваження на вчинення відповідної процесуальної дії. Враховуючи, що відмова від позову є формою реалізації передбаченого ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов висновку про прийняття відмови позивача від позовних вимог до відповідача-2. У зв`язку з тим, що позивач з власної ініціативи через свого представника письмовою заявою відмовився від позовних вимог до відповідача-2 і відмова прийнята судом, провадження у справі стосовно відповідача-2 підлягає закриттю на підставі п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Як передбачено, ч.1, ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 68 ЖК України споживачі комунальних послуг повинні своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до вимог ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води та теплової енергії або до затверджених нормативів (норм) споживання. Відсутність укладеного договору не звільняє споживачів від сплати за фактично надані послуги. Проживаючи у багатоквартирному будинку, відповідач користується житлово-комунальними послугами, які надаються позивачем. З відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що у спірний період підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачами оплата послуг належним чином не здійснювалась, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в сумі 88 188, 14 грн. за період 01.04.2014 по 30.09.2021. Доказів того, що відповідачі, у встановленому законом порядку, відмовлялись від споживання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, звертались до позивача щодо невиконання ним своїх зобов`язань з постачання послуг, або надання неякісних послуг, як і доказів відсутності боргу перед позивачем суду не надано. Також відповідачами не надано доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем. Зазначене свідчить про неналежне виконання відповідачами зобов`язань, а тому порушує право позивача на одержання плати за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за вищезазначеною адресою. Разом з тим, відповідачем-1 подано заяву про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч.2 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний Закон набрав чинності 02.04.2020. У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 19 квітня 2023 року у справі № 199/782/21 (провадження №61-1323св23), від 31.05.2023 у справі № 938/632/20 (провадження № 61-16716св21). З цього випливає, що у разі закінчення строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину. За таких обставин, перебіг строку позовної давності у рамках даної справи не закінчився у грудні 2018 року, а продовжений у порядку п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Таким чином, позовна давність для пред`явлення позовних вимог у даній справі станом на день звернення до суду не сплила, її перебіг був зупинений до кінця дії карантину. Зазначене відповідає висновкам щодо продовження строку позовної давності, викладеним у постановах Верховного Суду від 07.08.2024 у справі № 337/1294/23, від 08.08.2024 у cправі №921/612/23. За таких обставин, з огляду на зроблену відповідачем-1 заяву про застосування строку позовної давності, та з урахуванням того, що відповідач-3 зареєстрована за адресою з 13.06.2017, суд заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості з централізованого опалення та постачання гарячої води задовольняє частково, стягує заборгованість за період з 02.04.2017 по 12.06.2017 з відповідача-1 в сумі 1\~810, 89 грн., а з 01.06.2017 по 30.09.2021 у солідарному порядку з відповідача-1 та відповідача-2 в сумі 63\~988, 98 грн.. Що стосується позовних вимог в частині стягнення 3% річних в сумі 2161,82 грн. та інфляційних втрат в сумі 5016, 64 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено ч.2 ст.625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 р. у справі № 373/2054/16-ц від 23.10.20-19 р. у справі № 723/304/16-ц. Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає положенням чинного законодавства, а відтак, вимога в цій частині підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає частковому задоволенню. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позову.

Outcome: partial