Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-09 00:00:00

У березні 2024 до Печерського районного суду міста Києва надійшла справа № 757/11842/24-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння. Мотивуючі заявлені вимоги, позивач зазначає, що [PERSON] 24.01.2001 року придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] , однак дану квартиру було відчужено на підставі довіреності, якою не було передбачено право довіреної особи визначати на власний розсуд ціну договору купівлі-продажу квартири, яка явно не відповідала її ринковій вартості на час продажу. Таким чином, позивач вважає, що відчуження майна за спірним правочином відбулося без згоди позивача, що є порушенням його права на володіння, користування та розпорядження квартирою та потребує захисту у судовому порядку. З врахуванням зазначеного, позивач звернувся до суду та просить суд: - визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] від 30.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтенко В.В. - витребувати у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] . 22.03.2024 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 14.05.2024 представником [PERSON] було подано заяву, в якій було зазначено, що відповідачів було уповноважено з питань пов`язаних із розпорядженням будь-яким із задоволених законом способів належної йому на праві власності квартири [ADDRESS] . Відтак, відповідачі, при укладенні Договору купівлі - продажу, діяли в межах наданих їм повноважень. Окрім цього, представник відповідача Фаренюка В.Б. звернув увагу, що строк позовної давності пропущено, а тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог та застосувати позовну давність. 23.07.2024 представником відповідача Фаренюка В.Б. були подані письмові пояснення, в яких представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача зазначив, що твердження представника позивача не відповідають дійсності, є безпідставними та спростовуються змістом самої довіреності. Також зазначено, що обмежень повноважень представників у визначенні на власний розсуд ціни договору купівлі-продажу квартири, довіреність від 03.05.2011 року не містить, оскільки, в тому числі, умови договорів щодо розпорядження квартирою представникам попередньо (тобто, до видачі довіреності) відомі і не потребують будь-якого додаткового узгодження з ним (довірителем), ними обумовлені попередньо та його представникам відомі, що не потребує доказування третім особам, нотаріусу чи іншому учаснику (учасникам) правочину. Також із змісту довіреності вбачається, що вона не містить жодної вказівки на те, що представники уповноважені представляти інтереси довірителя саме з питань розпорядження вказаною квартирою, з метою, щоб у подальшому вона була оформлена на його онука [PERSON] , [INFO] . З врахуванням зазначеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. 25.07.2024 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. 09.09.2024 представником [PERSON] були подані додаткові пояснення по справі. Представник позивача в судове засідання подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами. Інші учасники в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, шляхом направлення судових повісток про час та місце розгляду справи та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про розгляд справи по суті за наявними матеріалами, без фіксування технічними засобами. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що [PERSON] 24.01.2001 року придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] . Довіреністю від 03 травня 2011 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Войтенко В.В., [PERSON] , уповноважив [PERSON] та [PERSON] , які діють як разом, так і окремо один від одного з питань пов`язаних із розпорядження будь-яким із дозволених законом способів належної йому на праві власності квартири за [ADDRESS] , для цього представника, як разом, так і окремо один від одного, вправі, зокрема, а саме: розписуватися за [PERSON] , зокрема, але не виключно - підписувати заяви, клопотання, договори щодо розпорядження квартирою, а також пов`язані з ними попередні договори, договори про внесення змін та доповнень до цих договорів, договори про розірвання цих договорів, на умовах які представникам попередньо відомі, і не потребують будь-якого додаткового узгодження із довірителем; укладати в інтересах [PERSON] договори щодо розпорядження квартирою, а також пов`язані з ними попередні договори, у тому числі з передачею авансових платежів, договори про завдаток, на умовах, які нами обумовлені попередньо та повіреним відомі, що не потребує доказування третім особам, нотаріусу чи іншому учаснику (учасникам) правочину, розривати договори, укладені згідно з цією довіреністю, вносити зміни та доповнення до них. Позивач вказує, що за договором купівлі-продажу квартири від 30.06.2011 року [PERSON] , на підставі довіреності від 03.05.2011 продав квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] . В подальшому, 12.06.2012 року [PERSON] подарувала квартиру [PERSON] - матері [PERSON] . Позивач стверджує, що [PERSON] , укладаючи від 30.06.2011 року договір купівлі-продажу квартири, перевищив надані йому, як представнику, повноваження, оскільки у довіреності від 03.05.2011 року не було передбачено право довіреної особи визначати на власний розсуд ціну договору купівлі-продажу квартири, яка явно не відповідала її ринковій вартості на час продажу. Крім того, [PERSON] , видаючи довіреність [PERSON] , погодив з останнім можливість відчуження квартири лише на користь його онука - [PERSON] , [INFO] . Таким чином, відчуження майна за спірним правочином відбулося без згоди позивача, що є порушенням його права на володіння, користування та розпорядження квартирою та потребує захисту у судовому порядку, а тому позивач звернувся до суду. На противагу зазначеному представником відповідача [PERSON] вказано, що [PERSON] уповноважив [PERSON] розписуватися за нього - підписувати, зокрема, договори щодо розпорядження квартирою на умовах, які представниками попередньо (тобто, до видачі довіреності) відомі і не потребують будь-якого додаткового узгодження з ним, укладати в його інтересах договори щодо розпорядження квартирою на умовах, які ними обумовлені попередньо (тобто, до видачі довіреності) та його представникам відомі, що не потребує доказування третім особам, нотаріусу чи іншому учаснику (учасникам) правочину. Згідно п. 1.4 Договору купівлі-продажу квартири від 30.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтенко В.В. за реєстровим № 2281, в квартирі відсутні неповнолітні особи, які мають законне право користування квартирою і вказана обставина підтверджується довідкою, що видана 29.06.2011 Комунальним підприємством по утриманню та експлуатації житлового фонду «ЛИПКИЖИТЛОСЕРВІС» за № 635. Згідно п. 1.6 Договору, цей договір укладається за згодою дружини продавця, що викладена у формі заяви, справжність підпису на якій засвідчена тим же приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтенко В.В. 03.05.2011 за реєстровим № 1487. П. 1.9 Договору, зазначено, що представник продавця заявляє, що продавцю відома ринкова вартість житла, аналогічне відчужуваному, на вторинному ринку міста Києва, грошова сума в розмірі 450 000,00 гривень, яка сплачена продавцю за квартиру до укладення цього договору, дійсним еквівалентом вартості квартири за результатом домовленості представника продавця та покупцем. Цей договір не вчиняється на вкрай невигідних для продавця умовах. Згідно п. 2.1 Договору, продаж квартири вчинено за погоджену Сторонами суму 450 000,00 гривень, а згідно п. 1.9 Договору вартість квартири згідно з Витягом з реєстру власності на нерухоме майно становить 167 175,00 гривень. Таким чином, на думку представника відповідача, посвідчення Договору купівлі-продажу квартири від 30.06.2011 року тим же приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтенко В.В., що і довіреності від 03.05.2011 року та заяви дружини продавця від 03.05.2011 року зі згодою про укладання такого договору, фактично в один і той же момент часу виключає перевищення повноважень [PERSON] , наданих йому [PERSON] , оскільки той попередньо був ознайомлений нотаріусом із загальними вимогами закону, додержання яких є необхідним для чинності правочину, усвідомлюючи значення своїх дій та згідно вільного волевиявлення, котре повністю відповідає його внутрішній волі, на підтвердження та на виконання умов укладеного з представниками усного договору доручення, у присутності приватного нотаріуса, якого як нотаріуса для посвідчення цього правочину було обрано ним самостійно та до якого звернувся добровільно і якому були відомі всі умови, попередньо обумовлені учасниками таких правочинів. Також зазначено, що обмежень щодо повноважень представників у визначенні на власний розсуд ціни договору купівлі-продажу квартири, довіреність від 03.05.2011 року не містить, оскільки, в тому числі, умови договорів щодо розпорядження квартирою представникам попередньо (тобто, до видачі довіреності) відомі і не потребують будь-якого додаткового узгодження з ним (довірителем), ними обумовлені попередньо та його представникам відомі, що не потребує доказування третім особам, нотаріусу чи іншому учаснику (учасникам) правочину. Також із змісту довіреності вбачається, що вона не містить жодної вказівки на те, що представники уповноважені представляти інтереси довірителя саме з питань розпорядження вказаною квартирою, з метою, щоб у подальшому вона була оформлена на його внука [PERSON] , [INFO] . З врахуванням зазначеного, суд прийшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину. В силу ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст. 658 Цивільного кодексу України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України). Вчиняючи правочин (укладаючи договір) щодо розпорядження майном (зокрема, певною сумою грошових коштів), уповноважена особа відповідно до положень статей 626, 628 ЦК України визначає умови такого розпорядження, тобто умови, на яких у сторін виникають, змінюються або припиняються цивільні права та обов`язки щодо зазначеного майна, зокрема, передбачає його повернення на відповідних умовах, відповідальність за неповернення або неналежне використання тощо. Так, вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.06.2011 року [PERSON] , на підставі довіреності від 03.05.2011 продав квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , з яким позивач не погоджується, оскільки у довіреності від 03.05.2011 року не було передбачено право довіреної особи визначати на власний розсуд ціну договору купівлі-продажу квартири, яка явно не відповідала її ринковій вартості на час продажу. Разом з цим, з тексту довіреності вбачається, що довіреністю від 03 травня 2011 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Войтенко В.В., [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] , які діють як разом, так і окремо один від одного з питань пов`язаних із розпорядження будь-яким із дозволених законом способів належної йому на праві власності квартири за [ADDRESS] , для цього представника, як разом, так і окремо один від одного, вправі, зокрема : розписуватися за [PERSON] , зокрема, але не виключно - підписувати заяви, клопотання, договори щодо розпорядження квартирою, а також пов`язані з ними попередні договори, договори про внесення змін та доповнень до цих договорів, договори про розірвання цих договорів, на умовах які представникам попередньо відомі, і не потребують будь-якого додаткового узгодження із довірителем; укладати в інтересах [PERSON] договори щодо розпорядження квартирою, а також пов`язані з ними попередні договори, у тому числі з передачею авансових платежів, договори про завдаток, на умовах, які нами обумовлені попередньо та повіреним відомі, що не потребує доказування третім особам, нотаріусу чи іншому учаснику (учасникам) правочину, розривати договори, укладені згідно з цією довіреністю, вносити зміни та доповнення до них. Так, частиною 3 статті 244 Цивільного кодексу України передбачено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Перевищенням повноважень слід вважати ситуацію, коли представник має певні повноваження, проте вчиняє дії з відхиленням від змісту та обсягу таких повноважень, відбувається самостійне збільшення представником обсягу права на вчинення юридичних дій, визначених у довіреності (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.07.2021 у справі № 910/16183/19). Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний) правочин. За змістом частин першої, третьої статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, третьої статті 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє; представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Статтею 239 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Так, вбачається, що позивач посилаючись на недійсність правочину, зокрема договору купілі- продажу не заперечує факт надання повноважень [PERSON] та [PERSON] щодо розпорядження зазначеною квартирою. Окрім цього, вказуючи, що перевищення повноважень наданих довіреностю є те, що не було передбачено право довіреної особи визначати на власний розсуд ціну договору купівлі-продажу квартири, яка явно не відповідала її ринковій вартості на час продажу та те, що [PERSON] , видаючи довіреність [PERSON] , погодив з останнім можливість відчуження квартири лише на користь його онука - [PERSON] [INFO] , є такими, що суперечать один одному. З обставин на які посилається позивач вбачається, що останній підписуючи довіреність від 03.05.2011 розумів наслідки надання повноважень третім особам щодо розпорядження його майном та розумів те, що нерухомість може бути відчужена, а тому позивач розумів можливе настання наслідків щодо відчуження квартири особами, які зазначені в довіреності. Щодо тверджень позивача, що видаючи довіреність [PERSON] , позивач погодив можливість відчуження квартири лише на користь його онука - [PERSON] [INFO] , не підтверджується жодним доказом. З огляду на положення статей 237-239, 241 ЦК України, для визнання недійсним договору, укладеного представником з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка виступає від імені довірителя, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю. Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент повіреного за договором, діяв недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва чи про припинення дії довіреності, виданої представнику власника майна, який укладає договір від його імені. Таким чином, для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником власника майна з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що представник такої особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе позивач. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання. До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 27 червня 2018 року у справі № 668/13907/13-ц, провадження № 14-153 цс 18; від 22 жовтня 2019 року у справі № 911/2129/17, провадження № 12-45 гс 19., Перша судова палата Касаційного цивільного суду Верховного суду у постанові №621/2173/16 від 03 лютого 2021 року. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що стороною позивача не було доведено, що вчинення правочину відбулось у зв`язку з недобросовісностю контрагента за договором. Загалом позиція позивача та дії, які стали підствою набуття третіми особами прав на розпорядження його майном, свічать про те, що позивач розумів настання наслідків наданням повноважень щодо розпорядження його майном. Також, вказуючи, що квартиру було відчужено на підставі довіреності, якою не було передбачено право довіреної особи визначати на власний розсуд ціну договору купівлі-продажу квартири, яка явно не відповідала її ринковій вартості на час продажу, позивачем не надано суду жодних доказів зазначеного, оцінки майна, аналізу вартості такої нерухомості на момент продажу. Таким чином, суд прийшов до висновку, що доводи позивача є необгрунтованими та не підкріплюються належними доказами, а тому, станом на день розгляду, суд не вбачає підстав для визнати недійсним Договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] від 30.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтенко В.В. Окрім цього, суд враховує, що позивач звернувся до суду з оскарженням договору купівлі-продажу від 30.06.2011 лише у березні 2024 року, що свідчить про те, що останній знав про те, що квартира була відчужена на користь іншої особи, однак лише після майже 13 років вирішив оскаржити зазначений договір, а тому суд вважає, що, зокрема, доводи представника [PERSON] щодо пропущення строку давності, є доречними. Щодо вимоги про витребування у [PERSON] квартирии за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] , суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має лише власник майна. Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Вказану позицію ВСУ підтримала Велика Палата Верховного Суду, яка у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц зазначає, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. 30 серпня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 914/970/18 (ЄДРСРУ № 83953497) досліджував питання щодо підстав для подання віндикаційного позову. ВС зазначає, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена 28 серпня 2019 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 127/17971/15-ц, провадження № 61-11692св18 (ЄДРСРУ № 83925662). За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу). Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України . З врахуванням зазначеного, оскільки в ході розгляду справи суд прийшов до висновку про необгрунтованість доводів позивача що до того, що договір - купівлі продажу був укладений не в його інтересах, з перевищенням наданих повноважень третім особам, то вимога про витребування майна не підлягає задоволенню, оскільки обставини справи не вказують на те, що були порушені права позивача, які підлягають відновленню, оскільки наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. З врахуванням встановлених судом обставин справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з підстав зазначених вище. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску» проти Румунії» встановлено, що «існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Outcome: dismissed