Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в Рівненський міський суд з позовом до [PERSON] про\~ усунення перешкод у користуванні квартирою та заборону вчинення дій, стягнення моральної шкоди. В обґрунтування\~своїх вимог\~позивачка зазначає,\~що вона\~разом з\~відповідачкою є\~співвласницями (по\~1/3\~частки)\~квартири за\~адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2017, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук М.С. У зв`язку з наявністю між співвласниками спору про користування квартирою, позивачка звернулася в Рівненський міський суд Рівненської області з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог па предмет спору па стороні відповідача [PERSON] з позовом про усунення перешкод в користуванні частиною вищевказаної квартири. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01.02.2023 у справі №569/15492/21 позов задоволено частково, постановлено усунути перешкоди в користуванні частиною квартири (1/3) що розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] до цієї квартири та зобов`язано [PERSON] надати вільний доступ [PERSON] до цього житла шляхом видачі ключів від вхідних дверей квартири. У зазначеній квартирі позивачка почала проживати з кінця жовтня 2023, а зареєструвала своє місце проживання 08.11.2023. На даний час у квартирі фактично проживають позивачка та відповідачка, проте між ними постійно виникають конфлікти через користування квартирою. Відповідачка повністю нехтує елементарними потребами позивачки на спокійне проживання у вказаному житлі, на чистоту просторів спільного використання та тишу в нічний час відпочинку. [PERSON] приводить до квартири невідомих осіб без узгодження з позивачкою, через що позивачка почуває себе незахищеною у власному домі, також відповідачка не прибирає за своєю собакою та курить у квартирі. Позивачка зверталась в поліцію, проте ніякого результату це не дало. Позивачка має інвалідність третьої групи, стійкі захворювання серцево-судинної системи, у зв`язку з якими має протипокази до сильних психо-емоційних навантажень. Проживання з відповідачкою у вищевказаних умовах несе загрозу для здоров`я позивачки, що і стало причиною звернення останньої з даним позовом до суду. Ухвалою суду\~від 03.06.2024\~у вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15.10.2024 заяву представника позивачки про виклик свідків задоволено. Ухвалою суду від 15.10.2024 підготовче провадження у справі, закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання представник позивачки не з`явився, при цьому подав заяву, згідно якої просить не допитувати свідків та відкликає подану раніше заяву. Крім того просить розгляд справи проводити без їхньої участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка у судове засідання не з`явилася. Згідно з відповіддю з Управління державної Міграційної служби в Рівненській області від 09.07.2024 № 5688/6577,\~відповідачка зареєстрована\~за адресою: [ADDRESS] .\~Неодноразові повідомлення\~про виклик,\~що були\~надіслані на\~адресу реєстрації\~та адресу\~проживання:\~ [ADDRESS] , повернулися до суду з відміткою пошти про причини невручення: "адресат відсутній за вказаною адресою". Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України, у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відтак, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідачки в заочному порядку, на підставі документів та доказів, що є в матеріалах справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2017, посвідченого посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук М.С., та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №108566165, №108564418, №108563790 від 21.12.2017, [PERSON] та [PERSON] є співвласницями\~(по\~1/3\~частки)\~квартири за\~адресою: [ADDRESS] . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01.02.2023 у справі №569/15492/21 усунуто перешкоди в користуванні частиною квартири (1/3), що розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] до цієї квартири та зобов`язано [PERSON] надати вільний доступ [PERSON] до цього житла шляхом видачі ключів від вхідних дверей квартири. Постановою Рівненського\~апеляційного суду\~Рівненської області від\~22.06.2023 апеляційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення, а рішення Рівненською міського суду Рівненської області від 01.02.2023 - без змін. Відповідно до акту про виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01.02.2023 у справі № 569/1549/21, [PERSON] передала, а [PERSON] отримала ключі від вхідних дверей квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 08.11.2023 № 29114, виданої Департаментом цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , позивачка зареєструвала своє місце проживання 08.11.2023. Позивачка неодноразово зверталася до відділу поліції РУП ГУНП у Рівненській області зі скаргами (описаними в позовній заяві) на неприпустиму поведінку відповідачки, що стверджується, зокрема, листом відділу поліції РУП ГУНП у Рівненській області від 03.04.2024 №9052/200/04-2024. Згідно листів відділу поліції РУП ГУНП у Рівненській області від 28.02.2024 №2531/200/04-2024, від 11.03.2024 № 2629/200/04-2024 та від 01.04.2024 № 3317/200/04-2024, в ході проведеної перевірки з [PERSON] проведено роз`яснювально-профілактичну бесіду щодо недопущення конфліктів з [PERSON] в майбутньому. Також судом встановлено, що в позивачки є інвалідність третьої групи та вона має стійкі захворювання серцево-судинної системи. Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до статті 6 ЖК Української PCP, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. В силу до статті 10 ЖК Української PCP, громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. Відповідно до ч.1,2 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Стаття 41 Конституції України закріплює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 317 ЦК України встановлює, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За змістом ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідачкою не спростовано доводів позивачки, викладених у позовній заяві, а також не надано інших доказів щодо правомірності своїх дій, а відтак позов в частині вимоги про заборону відповідачці надавати доступ до квартири третім особам без згоди позивачки підлягає до задоволення. Також суд зазначає, що згідно з частинами першою, другою статті 180 ЦК України, тварини є особливим об`єктом цивільних прав. На них поширюється правовий режим речі, крім випадків, встановлених законом. Правила поводження з тваринами встановлюються законом. В порядку частини другої статті 7 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», умови утримання тварин повинні задовольняти їх природні потреби в їжі, воді, сні, рухах, контактах із собі подібними, у природній активності та інші потреби. Кількість тварин, що утримуються обмежується можливістю забезпечення їм умов утримання відповідно до вимог цього Закону. Відповідно до частини першої статті 9 цього Закону особа, яка утримує домашню тварину, зобов`язана: забезпечити домашній тварині необхідні умови, що відповідають її біологічним, видовим та індивідуальним особливостям, відповідно до вимог цього Закону; дотримуватися санітарно-гігієнічних норм експлуатації житлового приміщення, де утримується домашня тварина (місце постійного утримання), та норм співжиття. Правила утримання домашніх тварин установлюються органами місцевого самоврядування (частина друга цієї норми Закону). Дозволяється утримувати домашніх тварин у квартирах, де проживає кілька сімей, лише за письмовою згодою всіх мешканців квартири. При цьому не дозволяється утримувати домашніх тварин у місцях загального користування (частина сьома цієї норми Закону). Фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх зарин, зобов`язані дотримуватися вимог нормативно-правових актів, зазначених у статті 2 цього Закону, санітарно-гігієнічних і ветеринарних норм та правил, а також не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб та не створювати загрози безпеці людей, а також інших тварин (частина восьма статті 9 цього Закону). Відповідно до абзацу сьомого пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року №45, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний, зокрема, дотримуватися правил утримання тварин у домашніх умовах; утримувати тварин у квартирі, де проживають співвласники або наймачі (орендарі), за погодженням з ними. За правилами статей 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З наведених\~обставин справи\~слідує,\~що сторони\~є співвласниками\~квартири за\~адресою:\~ [ADDRESS] . У постановах від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 12.04.2023 у справі №130/3505/21 Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Враховуючи те, що письмової згоди позивачки на утримання в квартирі домашньої тварини не було, відповідачка не дотримується санітарно-гігієнічних норм експлуатації житлового приміщення, де утримується домашня тварина, доказів протилежного суду не подано, суд дійшов висновку про доведеність позивачем порушення відповідачем її права користування квартирою та співжиття внаслідок неналежного утримання тварин, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню у спосіб обраний позивачем. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно зі ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до положень ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц). Під час розгляду позовних вимог про стягнення моральної судом враховується, що внаслідок довготривалого конфлікту з відповідачкою, позивачка зазнала моральних та психологічних страждань. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. При цьому, суд враховує, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного страждання. Діюче законодавство не містить визначення способів обчислення її розміру. Зважаючи на це будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. За таких обставин з урахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань позивачки, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд визначає відшкодування завданої позивачці моральної шкоди у розмірі 2 000, 00 грн, яка підлягає стягненню з відповідачки. З огляду на викладене вище, позов [PERSON] до [PERSON] про\~ усунення перешкод у користуванні квартирою та заборону вчинення дій, стягнення моральної шкоди підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 543, 52 грн.

Outcome: partial