Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-08 00:00:00

[PERSON] та його представник адвокат Примаков К.О. звернулися до суду із позовною заявою 14.05.2024, в подальшому збільшивши пред`явлені вимоги 18.06.2024, просили суд: встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] постійно проживав зі спадкодавцями матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] , та батьком [PERSON] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини після їх смерті за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на кв. [ADDRESS] загальною площею 31,1 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , та батька [PERSON] , який помер [INFO] . Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] народився [INFO] у м. Кривому Розі Дніпропетровської обл. Його батьками були [PERSON] та [PERSON] . За життя його батьки набули у спільну сумісну власність у порядку безоплатної приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кв. [ADDRESS] , загальною площею 31,1 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., отримавши свідоцтво про право власності №С-153 від 15.01.1999. До лютого 2003 року [PERSON] знаходився на заробітках у російській федерації, де загубив паспорт громадянина України. Повернувшись до України, він мешкав зі своїми батьками за адресою: [ADDRESS] , однак, одразу зареєструвати своє місце проживання за цією адресою не міг з огляду на відсутність паспортного документа. Мати позивача [PERSON] померла [INFO] , а [INFO] помер батько [PERSON] . Похованням батьків займався виключно [PERSON] , а після їх смерті продовжив мешкати у належній їм за життя квартирі за адресою: [ADDRESS] . Фактично паспорт громадянина України [PERSON] отримав 07.11.2011 року з причини необхідності значного часу для підготовки та подання до міграційної служби пакету документів для цього, а також доведення факту постійного його проживання на території України до 1991 року. Оскільки на той момент його батьки як власники квартири померли, а спадщину він не встиг оформити, місце його проживання зареєстрували його родичі в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] . За життя його батьки заповітів та спадкових договорів не складали та нотаріально не посвідчували, а тому спадкування майна після їх смерті здійснювалось в порядку спадкування за законом. Будучи єдиним спадкоємцем [PERSON] та [PERSON] , позивач звернувся з відповідною заявою до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Січкар Б.В. Приватний нотаріус завела спадкову справу, однак відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку з недоведеністю факту прийняття ним спадщини після їх смерті. Тобто, приватний нотаріус безпосередньо пов`язує сумісне проживання спадкоємця зі спадкодавцем реєстрацією місця проживання за однією адресою. Стосовно цього позивач зазначив, що він фактично мешкав з батьками з 2003 року з моменту повернення його до України із заробітків, та до моменту їх смерті у 2005 році, а після цього залишився й надалі мешкати в належній їм за життя квартирі. Позивач зауважив, що в розумінні положень закону, позицій Верховного Суду (постанови від 17.01.2022 у справі №643/790/20, від 01.08.2018 у справі №212/9157/15-ц), відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем не є абсолютним свідченням того, що вони не мешкали фактично разом, якщо ця обставина підтверджується достатністю інших належних доказів. До того ж законодавство України пов`язує фактичне проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини за однією адресою, а не сам лише юридичний факт реєстрації їх місця проживання за однією адресою. Факт його проживання з батьками можливо підтвердити показами свідків, а також обсягом наданих ним письмових доказів. Відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус також вказала на відсутність документального підтвердження факту перебування [PERSON] та [PERSON] в шлюбі. Те, що батьки [PERSON] перебували у шлюбі також можуть підтвердити свідки, свідченням чому є наявність у них спільного прізвища « [PERSON] », вказівка їх у свідоцтві про народження позивача, спільна участь у приватизації квартири як подружжя. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.10.2020 у справі №569/15147/17, позивач вважав, що факт перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі підлягає встановленню при вирішенні спору без окремого заявлення вимог щодо цього, адже з огляду на характер спору та предмет спірних правовідносин належним способом захисту є визнання права власності на спадкове майно. Ухвалою суду від 20.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 29.07.2024 частково задоволено заяву представника позивача\~ [PERSON] \~адвоката Примакова\~Костянтина Олексійовича\~про витребування\~доказів у приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Січкар Б.В. та Криворізького відділу державної реєстрації актів цивільного у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). На виконання ухвали суду з Криворізького відділу державної\~реєстрації актів\~цивільного у\~Криворізькому районі\~Дніпропетровської області\~Південного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Одеса) надійшли затребувані докази 28.08.2024, а від приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Січкар Б.В. 12.09.2024. Ухвалою суду від 29.07.2024 задоволено заяву представника позивача про допит свідків. Ухвалою суду від 10.09.2024 прийнято до розгляду позовну заяву в уточненій редакції від 18.06.2024 зі збільшенням розміру позовних вимог. Ухвалою суду від 10.09.2024 закрито підготовче провадження з призначенням справи до судового розгляду. Присутні в судовому засіданні 30.10.2024 позивач [PERSON] та його представник адвокат Примаков К.О. пред`явлені вимоги в уточненій редакції позову підтримали, наполягали на їх задоволенні. У подальшому, правом на участь в судовому засіданні не скористались, подавши заяву про завершення розгляду справи за їх відсутності. Відповідач виконавчий комітет Криворізької міської ради участь в судовому засіданні свого повноважного представника не забезпечив. Від представника відповідача Ольховської А.М. через модуль підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» 25.07.2024 надійшла заява про подальший розгляд справи за участю представника виконкому Саксаганської районної у місті ради, зважаючи на те, що відповідно до рішення міської ради від 31.01.2016 №381 «Про обсяг і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів», виконавчим органам районних у місті рад міською радою делеговані\~повноваження щодо участі у судових засіданнях, в яких стороною у справі є Криворізька міська рада та її виконком, зокрема, щодо визнання права власності на квартиру, домоволодіння (або частину) у порядку спадкування. Представник виконкому Саксаганської районної у місті Дядюк М.В. про свою участь в судовому засіданні не заявила, попередньо подавши через електронну пошту заяву про розгляд справи за її відсутності. При вирішенні спору покладалась на розсуд суду. \~ \~ \~ \~За даних обставин, враховуючи позицію сторін, суд вважає з можливе завершити розгляд справи за відсутності учасників справи у письмовому провадженні. \~ \~ \~ \~Будучи допитаними в судовому засіданні 30.10.2024 як свідки [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо, показали, що з [PERSON] вони знайомі, стосунки нормальні, мешкають по сусідству з ним у буд. [ADDRESS] вже тривалий час. Знали його батьків, при цьому, [PERSON] знайома з [PERSON] з дитинства останнього, а [PERSON] з 2000 року. Разом з батьками він мешкав на момент їх смерті та продовжує проживати у кв. [ADDRESS] й дотепер. Спочатку [INFO] померла його мати [PERSON] , а згодом у серпні 2005 року батько [PERSON] . Їм відомо, що тривалий час [PERSON] не міг зареєструвати своє місце проживання, оскільки мав проблеми з документами, а тому мешкав з батьками без реєстрації. \~ \~ \~ \~Від допиту інших заявлених свідків представник позивача відмовився. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів судом не вживались. Суд, дослідивши зміст та вимоги позовної заяви, письмові матеріали справи, вислухавши покази свідків, встановивши предмет спору та визначивши характер спірних правовідносин, надавши оцінку доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в сукупності, доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог із визначенням найбільш ефективного способу захисту прав позивача [PERSON] , який забезпечить належний захист його прав, подальше виконання судового рішення та відсутність необхідності повторного звернення до суду. Підстави для ухвалення такого рішення обумовлені таким. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у м. Кривому Розі Дніпропетровської обл. Паспортом громадянина України серії [NUMBER] був документований 07.04.2011. Як слідує зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 08.09.1956 Дзержинським райбюро РАЦС м. Кривого Рогу, та копії актового запису про народження №2075 від 08.08.1956, батьками [PERSON] зазначені [PERSON] (рос.) та [PERSON] (рос.). Факт того, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] також підтверджується Повним Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження за №00046537706 від 16.08.2024. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 04.07.2005 Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області. [INFO] помер [PERSON] , свідченням чому є свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 01.08.2005 Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області. За життя [PERSON] та [PERSON] набули у спільну сумісну власність у порядку безоплатної приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кв. [ADDRESS] , загальною площею 31,1 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., отримавши свідоцтво про право власності №С-153 від 15.01.1999, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням №С-2605 від 18.12.1998. Право спільної сумісної власності зареєстроване за ними КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» ДОР, запис в реєстровій книзі за №162П-506, що підтверджується відповідною відміткою органу технічної інвентаризації у правовстановлюючому документі та архівною довідкою від 07.11.2023 №206247. Найменування вул. Костенко у м. Кривому Розі змінено на « [ADDRESS] » відповідно до розпорядження голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 26.07.2024 №Р-314/0/3-24. Вказана обставина є загальновідомою, а тому в силу ч.3 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Як слідує з технічного паспорта, житлове приміщення за вищевказаною адресою розташоване на І поверсі 4-поверхового будинку, складається з 1 кімнати житловою площею 17,1 кв.м., кухні 5,9 кв.м., ванної кімнати 2,8 кв.м., коридору 4,7 кв.м., вбудованої шафи 0,6 кв.м. Як визначено ч.1\~ст.1220 ЦК України,\~спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до положень ст.ст.1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як слідує з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 07.11.2023 №74633535, заповітів чи спадкових договорів від імені [PERSON] за його життя не складалось та в нотаріальному порядку не посвідчувалось. За інформацією, наданою приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Січкар Б.В. у відповіді від 10.09.2024 №380/02-14, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, відомості про наявність заповіту відсутні. Згідно зі ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України. Відповідно до ст.1261 ЦК України, в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Так, спадкоємцем першої черги в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] є чоловік [PERSON] та їх син [PERSON] , а після смерті [PERSON] лише син [PERSON] . Інших спадкоємців за законом, які б належали до першої черги спадкування за законом, в ході судового розгляду не встановлено. 07.11.2023 [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Січкар Б.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] . Приватним нотаріусом було заведено спадкову справу за №82/2023 (номер у спадковому реєстрі 71519304), що слідує з Витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі за №74633404 від 07.11.2023. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до пункту 4.15 гл.10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженого наказом Мін`юсту від 22 лютого 2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених п.3 гл.7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Однак, постановою приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Січкар Б.В. від 23.11.2023 у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , позивачеві як спадкоємцеві першої черги в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] відмовлено у зв`язку з відсутністю документів, які б підтверджували факт його постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, зважаючи на подання заяви про прийняття спадщини після 6 місяців з моменту відкриття спадщини. Крім того, [PERSON] не надав документів, що підтверджують родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] як подружжям, що виключає можливість перевірки дійсності фактичного прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] . Виходячи з того, що [PERSON] не має можливості оформити свої права на спадкове майно після смерті батьків у позасудовому порядку, тому за захистом своїх прав він вимушений звернутися до суду в обраний ним спосіб, а саме, шляхом встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцями на момент відкриття спадщини, та визнання права власності. Що стосується факту постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцями [PERSON] та [PERSON] на час відкриття спадщини, який позивач просить встановити, суд вважає за необхідне зазначити таке. У постанові\~Верховного Суду\~від 24.05.2021\~у справі\~№671/22/19\~зроблено висновок,\~що "усталеним\~в судовій\~практиці та\~цивілістичній доктрині\~є розуміння\~відкриття спадщини\~як настання\~певних юридичних\~фактів,\~що зумовлюють\~виникнення спадкових\~правовідносин. При цьому, як юридичний факт відкриття спадщини характеризується двома параметрами: часом відкриття; місцем відкриття. Час відкриття спадщини має важливе значення, оскільки на час відкриття спадщини визначаються, зокрема: склад спадщини; коло спадкоємців; матеріальний закон, який буде застосовуватись до спадкових відносин". Згідно з ч.1 ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. За даними відділу реєстрації місця проживання громадян у Саксаганському районі Управління з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради, на момент смерті [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] , значилися зареєстрованими за однією адресою: [ADDRESS] . Інших осіб з ними не значилось зареєстрованими; обоє зняті з обліку у зв`язку зі смертю. Позивач [PERSON] з 21.09.2020 має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.ч.1,6 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно з пп.4.10 п.4 гл.10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. У п.23 вищевказаної Постанови вказано, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. У ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини) визначено, що місце перебування особи це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Згідно зі ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно зі ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вказані норми також кореспондуються з п.п.3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини). Із системного аналізу наведених норм матеріального права слідує, що законодавець не пов`язує місце відкриття спадщини безпосередньо з місцем реєстрації спадкодавця, а відповідно до ст.1221 ЦК України ототожнює його з останнім місцем проживання останнього, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця, не є абсолютним підтвердженням обставин, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини ч.3 ст.1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №633/344/16-ц). Як вказував позивач, з 2003 року він фактично мешкав з батьками [PERSON] та [PERSON] без реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чому надав акт з місця мешкання від 03.11.2023 з підписами сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , де й продовжує проживати дотепер. Вказану обставину підтвердили допитані судом свідки [PERSON] та [PERSON] , які тривалий час мешкають з ним по сусідству у буд. [ADDRESS] . При цьому, [PERSON] підтвердила, що [PERSON] знає з дитинства, а [PERSON] вказав, що знайомий з ним з 2000 року, батьків його свідки добре знали, спілкувались з ними та підтвердили, що батьки [PERSON] померли у 2005 році з різницею у місяць. Покази свідків суд вважає належними та допустимими доказами, оскільки вони не викликають сумнівів в їх правдивості та дійсності в сукупності з обсягом наявних у справі доказів. Таким чином, факт, що має юридичне значення, а саме: факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем батьком [PERSON] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] , як того вимагає положення ч.3 ст.1268 ЦК України, знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду, а відтак підлягає встановленню із задоволенням вимог в цій частині. При цьому, хоча й факт постійного проживання [PERSON] з матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] , на момент її смерті знайшов своє підтвердження, однак, суд не вбачає підстав для його встановлення в окремому порядку за судовим рішення, зважаючи на те, що спір стосується спадкування після смерті [PERSON] , а відтак встановлення цього факту не матиме для позивача жодного юридичного значення у спадкових відносинах після смерті [PERSON] . Відтак, вимогу в цій частині слід залишити без задоволення. Відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус також вказала на відсутність документального підтвердження факту перебування [PERSON] та [PERSON] в шлюбі, що виключає можливість визначення фактичного прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] у вигляді 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Так, в мотивувальній частині позову представник позивача зазначає про доцільність встановлення факту перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, зважаючи на наведені приватним нотаріусом підстави для відмови у видачі позивачеві свідоцтва про право на спадщину, однак виключно у контексті вирішення спору без заявлення окремою вимогою, мотивуючи це посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.10.2020 у справі №569/15147/17, адже, на його думку, з огляду на характер спору та предмет спірних правовідносин належним способом захисту є визнання права власності на спадкове майно. При цьому, те, що батьки [PERSON] перебували у шлюбі можуть підтвердити свідки, свідченням цьому є наявність у них спільного прізвища « [PERSON] », вказівка їх у свідоцтві про народження позивача, спільна участь у приватизації квартири як подружжям. Однак, суд не може повністю погодитись з наведеним представником позивача обґрунтуванням в цій частині, зважаючи на те, що правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 21.10.2020 у справі №569/15147/17, стосується інших правовідносин, які не є тотожними з тими, що виникли у випадку [PERSON] , мають інший предмет та характер. Відтак, посилання представника на вищевказану постанову Верховного Суду є хибними. Разом з тим, суд вважає, що доречність встановлення окремо факту перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, тобто сімейних стосунках, обумовлена тим, що саме від цього факту залежить не тільки визначення обсягу спадкової маси [PERSON] , а й порядок спадкування спірної квартири. У даному випадку суд вважає за необхідне зауважити, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключатиме подальше невизнання, оспорювання права, та при ухваленні рішення забезпечить належне його виконання та відсутність необхідності повторного звернення до суду. Як підкреслив Верховний Суд у постанові від 02.10.2024 у справі №372/3733/22 «…некоректне з точки зору лінгвістики формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід стосовно дослівного розуміння змісту та вимог позову як реалізованого способу захисту суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави». Право особи звернутися до суду із самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява. Таке право суду також регламентовано у ч.2 ст.5 ЦПК України. Оскільки положення Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мають вищу юридичну силу (ст.ст.8, 9 Конституції України), у разі якщо обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення права чи інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (постанови Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №696/323/17-ц, від 02.10.2019 у справі № 750/3021/18). З огляду на те, що обраний представником позивача спосіб захисту в розрізі із обставинами справи та наведеними ним доводами не в повному обсязі відповідає критеріям ефективності, тому суд вважає за необхідне визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, а саме, шляхом встановлення факту перебування батьків позивача [PERSON] та [PERSON] у шлюбі на момент смерті [PERSON] станом на 02.07.2005. Однозначно встановити, коли вони уклали шлюб за обсягом наявних у справі доказів не можливо, адже копію свідоцтва про укладення шлюбу позивач суду не надав, відомості про складання актового запису про шлюб у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян відсутні (відповідь Криворізького відділу ДРАЦС у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 16.08.2024 №1651/31.9-26). При цьому, зі змісту витягу та копії актового запису про народження слідує, що реєстрація народження [PERSON] 16.08.1956 мала місце за заявою [PERSON] та на підставі довідки від 24.08.1956 з пологового будинку №1, підстава запису відомостей про батька графа відсутня. Однак, у свідоцтві про народження серії [NUMBER] , виданому 08.09.1956 Дзержинським райбюро РАЦС м. Кривого Рогу, батьками [PERSON] вказані [PERSON] та [PERSON] . Відтак, очевидним є те, що на момент народження [PERSON] , його батьки у шлюбі не перебували, в той час як на момент державної реєстрації його народження уклали шлюб, свідченням чому є спільність їх прізвища, реєстрація народження [PERSON] виключно за заявою матері із зазначенням відомостей про батька. Крім того, допитані судом як свідки [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо, у своїх показах згадували про батьків [PERSON] як про подружжя, сім`ю. При цьому, встановлення факту перебування [PERSON] та [PERSON] у сімейних стосунках як подружжя, не дивлячись на припинення їх цивільної правоздатності у зв`язку зі смертю на момент розгляду справи, не суперечить нормам цивільного права, оскільки встановлення такого факту не несе юридичного наслідку щодо вирішення безпосередньо їхніх прав та обов`язків, окрім як породжує для позивача юридичні наслідки як право на спадщину, так і визначає можливість встановлення обсягу спадкового майна. Відтак існування цього юридичного факту передбачене у главі\~6\~Розділу\~IV\~ЦПК України як спеціальний процесуальний інструмент для захисту відповідних прав. Що стосується вимоги про визнання права власності на спадщину, то при її вирішенні суд виходить з такого. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства та захисту права, повинен сприяти учасникам цивільних правовідносин, які звернулися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у реалізації ними цих прав, у тому числі і спадкових. Згідно зі ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Питання набуття права власності на нерухоме майно регулюється цивільним законодавством. Як слідує зі ст.328 ЦК України,\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, тому суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 ЦК України. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за захистом своїх прав за правилами позовного провадження в рамках вирішення цивільно-правового спору. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У ході судового розгляду встановлено, а обсягом зібраних у справі доказів позивачем доведено, що право спільної сумісної власності на спірний об`єкт нерухомості кв. [ADDRESS] спадкодавці [PERSON] та [PERSON] набули за життя у порядку безоплатної приватизації. Відповідно до ст.ст.355, 368, ч.2 ст.370 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) без визначення часток кожного з них, належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Таким чином, враховуючи сутність інституту спільної сумісної власності в розумінні ч.2 ст.370 ЦК України, в силу діючої правової презумпції рівності часток в праві спільної сумісної власності та з\~огляду на\~відсутність виділу\~часток співвласників, суд приходить до висновку, що частки [PERSON] та [PERSON] у праві власності на вищевказану квартиру були рівними та становили по 1/2 за кожним. Наявності будь-яких домовленостей між співвласниками щодо відступлення від рівності їх часток в спільній сумісній власності в ході судового розгляду не встановлено. За змістом ч.ч.1,3 ст.1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України вбачається, що прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, або в разі відсутності наведених вище обставин поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч.1 ст.1270 ЦК України 6-місячний строк. Згідно ч.1 ст.1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Оскільки на момент смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , разом з нею значився зареєстрованим та проживав її чоловік [PERSON] , в той час як [PERSON] протягом усього часу про свої права на спадщину після смерті матері не заявляв (свідченням цьому є відсутність спадкової справи після її смерті), тому фактично [PERSON] одноособово успадкував належну [PERSON] за життя 1/2 частину кв. [ADDRESS] . Як слідує\~зі ст.1276\~ЦК України,\~якщо спадкоємець\~за заповітом\~або за\~законом помер\~після відкриття\~спадщини і\~не встиг\~її прийняти,\~право на\~прийняття належної\~йому частки\~спадщини,\~крім права\~на прийняття\~обов`язкової\~частки у\~спадщині,\~переходить до\~його спадкоємців\~(спадкова\~трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Враховуючи, що [PERSON] помер [INFO] , тобто майже через місяць після смерті дружини [PERSON] , фактично успадкована ним 1/2 частка квартири після смерті останньої переходить у спадщину синові [PERSON] в порядку спадкової трансмісії, а належна [PERSON] 1/2 частка квартири на праві спільної власності переходить до [PERSON] в порядку спадкування за законом, який за доведеним фактом проживання зі спадкодавцем батьком [PERSON] на момент смерті останнього фактично успадкував спірну квартиру. З огляду на викладені обставини та виходячи з положень ч.5\~ст.1268 ЦК України, відповідно до якої незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, з метою захисту спадкових прав позивача після смерті батька [PERSON] , які він позбавлений можливості реалізувати в позасудовому порядку, суд вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на кв. [ADDRESS] , загальною площею 31,1 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , з урахуванням успадкованої останнім 1/2 частки квартири після смерті [PERSON] . Оскільки про свої права на спадщину після смерті матері [PERSON] позивач у встановленому законом порядку шляхом звернення до нотаріуса не заявляв, спадкова справа не заводилась та з огляду на відсутність постанов нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, посилання позивача на визнання за ним права власності на спірну квартиру після смерті [PERSON] , встановлення факту постійного проживання з нею є помилковими за відсутності спору про це, що визначає необхідність часткового задоволення позовних вимог. Суд звертає увагу позивача, що в силу ст.392 ЦК України рішення суду про визнання права власності на майно підтверджує наявне у позивача право власності як речове право, яке підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому Законом України\~«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст..141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача та не заявлення ним вимог про відшкодування понесених ним судових витрат, а тому суд вважає за доцільне судові витрати у справі покласти на позивача.

Outcome: partial