Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

20.01.2022 року позивач звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності та поділ майна В якому зазначила, що у січні 1992 році Позивачка познайомилась з [PERSON] , з яким разом працювала в Орендному підприємстві готельного господарства. [PERSON] був рохчучений з першою дружиною ще у 1987 році. Між ними зав`язались теплі стосунки притаманні чоловіку та жінці, вони стали проживати разом,у орендованій 05 січня 1994 року Позивачка з покійним [PERSON] купують квартиру [ADDRESS] , але Договір купівлі продажу оформлюють на покійного, в зв`язку з тим, що Позивачка знаходилась в черзі на отримання житлового приміщення від підприємства. Вони вселяються в цю квартиру, святкують новосілля та живуть там разом, як члени однієї родини, ведучі спільне господарства та виховуючи спільного сина - [PERSON] ( фото додаємо). 14 липня 1995 року Надточий (Шевлякова до одруження) отримала свідоцтва про право власності на 2 кімнатну квартиру [ADDRESS] , яку 15 серпня 1995 року формально продала [PERSON] - Відповідачу та сину покійного від попереднього шлюбу. Договір мав формальний характер, для переоформлення права власності на [PERSON] , так як квартира коштувала 150 000 000 карбованців, а [PERSON] на момент укладення договору було 21 рік. Кошти за вищевказане житло [PERSON] не отримала. Ініціатором даної угоди був покійний чоловік Позивачці. Він вважав, що старшому сину потрібно особисто житло. Позивачка звісно не була проти, тому що мала з покійним спільне житло, а саме квартиру [ADDRESS] в якому вони мешкали та вели спільне господарства. Позивачка з покійним проживали, як члени однієї родини. 22 травня 1998 року вони зареєстрували офіційно свій шлюб у Заводському відділу державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції актовий запис № 143. Покійний [PERSON] працював у Виробничому об`єднанні готельного господарства, пізніше після перейменування в Орендному підприємстві готельного господарства, а ще пізніше у ТОВ «Готель «Україна» з 1981 року (довідку додаємо), а Позивачка працювала на цьому підприємстві з 1986 року(копію трудової книжки додаємо). За час проживання, як члени однієї родини, вони отримували гідну зарплатню ( довідки додаємо). Позивачка з покійним добре жили однією сім`єю, тому що їх поєднувало почуття взаємоповаги та взаєморозуміння, а також обов`язок виховувати та навчати спільного сина. Проживали однією родиною у спільній квартирі [ADDRESS] з січня 1994 року, це можуть підтвердити сусіді з якими вони малиприємні відносини - [PERSON] 1949 р.н. та [PERSON] 1947 р.н. [INFO] [PERSON] . 24 квітня 2014 року за заявою Позивача була заведена Спадкова справа № 18/2014 після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Грищенко Людмилою Анатоліївною. До спадкового майна також входить і квартира [ADDRESS] . Ця квартира лічиться на усіх спадкоємців по закону у рівних частках. Вважає, що це порушує право спільної власності членів однієї родини. Позивачка працювала разом з покійним, щоб придбати дану нерухомість. Вони разом робили там ремонт та облаштовували за спільні гроші, які отримували безперервно працюючи в Орендному підприємстві готельного господарства. Викладене свідчить, про необхідність звернення до суду. Позивачка та представник позивача в судове засідання не з`явилися. Надали заяву, згідно якої на позові наполягали та просили розглянути справу у їх відсутність. Відповідачі у судове засідання не з`явилися. Причину неявки суду не повідомили, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Дослідивши обставини справи, судом встановлено, що січні 1992 році Позивачка познайомилась з [PERSON] , з яким разом працювала в Орендному підприємстві готельного господарства. [PERSON] був рохчучений з першою дружиною ще у 1987 році. Між ними зав`язались теплі стосунки притаманні чоловіку та жінці, вони стали проживати разом,у орендованій квартирі. 05 січня 1994 року Позивачка з покійним [PERSON] купують квартиру [ADDRESS] , але Договір купівлі продажу оформлюють на покійного, в зв`язку з тим, що Позивачка знаходилась в черзі на отримання житлового приміщення від підприємства. Вони вселяються в цю квартиру, святкують новосілля та живуть там разом, як члени однієї родини, ведучі спільне господарства та виховуючи спільного сина - [PERSON] . 14 липня 1995 року Надточий (Шевлякова до одруження) отримала свідоцтва про право власності на 2 кімнатну квартиру [ADDRESS] , яку 15 серпня 1995 року формально продала [PERSON] - Відповідачу та сину покійного від попереднього шлюбу. Договір мав формальний характер, для переоформлення права власності на [PERSON] , так як квартира коштувала 150 000 000 карбованців, а [PERSON] на момент укладення договору було 21 рік. Кошти за вищевказане житло [PERSON] не отримала. Ініціатором даної угоди був покійний чоловік Позивачці. Він вважав, що старшому сину потрібно особисто житло. Позивачка звісно не була проти, тому що мала з покійним спільне житло, а саме квартиру [ADDRESS] в якому вони мешкали та вели спільне господарства. Позивачка з покійним проживали, як члени однієї родини. 22 травня 1998 року вони зареєстрували офіційно свій шлюб у Заводському відділу державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції актовий запис № 143. Покійний [PERSON] працював у Виробничому об`єднанні готельного господарства, пізніше після перейменування в Орендному підприємстві готельного господарства, а ще пізніше у ТОВ «Готель «Україна» з 1981 року, а Позивачка працювала на цьому підприємстві з 1986 року. За час проживання, як члени однієї родини, вони отримували гідну зарплатню. Позивачка з покійним добре жили однією сім`єю, тому що їх поєднувало почуття взаємоповаги та взаєморозуміння, а також обов`язок виховувати та навчати спільного сина. Проживали однією родиною у спільній квартирі [ADDRESS] з січня 1994 року року, це можуть підтвердити сусіді з якими вони малиприємні відносини - [PERSON] 1949 р.н. та [PERSON] р.н. [INFO] [PERSON] помер. 24 квітня 2014 року за заявою Позивача була заведена Спадкова справа № 18/2014 після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Грищенко Людмилою Анатоліївною. До спадкового майна також входить і квартира [ADDRESS] . Ця квартира лічиться на усіх спадкоємців по закону у рівних частках. Вважає, що це порушує право спільної власності членів однієї родини. Позивачка працювала разом з покійним, щоб придбати дану нерухомість. Вони разом робили там ремонт та облаштовували за спільні гроші, які отримували безперервно працюючи в Орендному підприємстві готельного господарства. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, і т.п. Згідно вимог ч.4 СК України, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, яке сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст.36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Позивач у своїх позовних вимогах не ставив вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Встановлення вказаного факту позивачу необхідно для реалізації положень ст.74 Сімейного кодексу України. Згідно зі ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу належності спірного нерухомого майна на праві спільної сумісної власності позивачу та померлому, що врегульовано нижченаведеними нормами цивільного законодавства станом на час виникнення спірних правовідносин. Так, відповідно до пункту четвертого Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року 435-IV (далі - ЦК України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки, відповідно до пункту першого Прикінцевих та перехідних положень ЦК Украхни цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року, а право власності на квартру виникло до вказаної дати спірні правовідносини врегульовані нормами Цивільного кодексу Української РСР в первісній редакції (далі - ЦК УРСР), Законом України «Про власність» від 7 лютого 1991 року № 697-XII в редакції станом на 11 квітня 1995 року, Кодексом про шлюб та сім`ю України в редакції станом на 1 квітня 1996 року (далі - КпШСУ), Житловим кодексом Української РСР від 30 червня 1983 року № 5464-X в редакції станом на 19 квітня 2012 року (далі - ЖК УРСР). При цьому, суд керується роз`ясненнями наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 в редакції станом на 22 грудня 1995 року (далі - Постанова № 20) та у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - Постанова № 16). Оскільки право власності на земельну ділянку виникло 15 травня 2012 року спірні правовідносини врегульовані нормами ЦК України в редакції станом на 13 березня 2012 року, Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року 2947-III в редакції станом на 08 квітня 2012 року (далі - СК України), Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III в редакції станом на 06 травня 2012 року (далі - ЗК України). Так, відповідно до статті 112 ЦК УРСР, частини другої статті 3 Закону України «Про власність» майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 2 Закону України «Про власність» кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Україна створює рівні умови для розвитку всіх форм власності та їх захисту. Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про власність» об`єктами права приватної власності є жилі будинки та земельні ділянки. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. У пункті 12 Постанови № 16 роз`яснено, що до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі мають застосовуватись положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» і з урахуванням роз`яснень наданих в пункті 5 Постанові № 20, де зазначено про те, що «розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону «Про власність»)». Відповідно до частини другої статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, могло бути об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. При цьому, факт виникнення права спільної сумісної власності на майно законодавець не пов`язує із розміром вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна, а отже сам факт такого внеску, за наведених обставин, є підставою для виникнення заявленої форми власності. Правильність таких висновків підтверджується правовим висновком наданим Верховним Судом України у постанові від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 (який підтриманий Верховним Судом у постановах від 01 серпня 2018 року № 280/489/15-ц, 20 вересня 2018року № 372/24/17, 19 вересня 2018 року № 490/12432/14-ц), який також наголошує на тому, що у зв`язку із зазначеним суду під час вирішення спору пов`язаного зі спільною власністю громадян, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно створено (придбано) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. З аналізу вказаних норм випливає, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно, майно придбане в період спільного проживання визнається спільною сумісною власністю згідно з вимогами ст. 74 СК України. Набуваючи у власність майно, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання цим майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України). При цьому вирішуючи позовну вимогу щодо визнання права власності суд виходячи з приписів пункту четвертого Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, враховуючи, що права позивача щодо права спільної сумісної власності, які виникли до набрання ним чинності, продовжують існувати на теперішній час, застосовує чинне цивільне законодавство. У матеріалах справи відсутні докази реєстрації шлюбу між позивачем та померлим [PERSON] , та не заявлено вимогу щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Отже, позивачем не доведено факту перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , тому суд приходить до висновку про відмову в позові . Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed