Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вищезазначеною заявою, у якій просила: встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] з померлим [PERSON] до дня його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; встановити факт перебування [PERSON] на утриманні [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що [PERSON] була дружиною [PERSON] , який помер [INFO] . Заявник та померлий чолові проживали разом за адресою: [ADDRESS] . Після смерті чоловіка заявник звернулась до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою про переведення її на пенсію у зв`язку із втратою годувальник, однак 06 вересня 2023 року отримала відмову у зв`язку з тим, що у них з померлим чоловіком різні адреси реєстрації місця проживання. Заявник звертає увагу, що за адресою реєстрації померлого чоловіка вони проживали разом до його смерті. Крім того, заявник перебувала на повному утриманні померлого чоловіка та його пенсія є основним джерелом існування. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 05 червня 2024 року відкрито окреме провадження. У судовому засіданні приведено до присяги та допитано свідка: [PERSON] . Так, свідок повідомив суду, що заявник [PERSON] та померлий [PERSON] разом проживали однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , вели спільний побут та господарство до моменту смерті чоловіка. Представник заявника у судовому засіданні просила встановити факт проживання однією сім`єю заявника з померлим до дня смерті за адресою: [ADDRESS] , та встановити факт перебування заявника на утриманні померлого чоловіка. Заявник у судовому засіданні підтримала свого представника, просила заяву задовольнити та встановити зазначені факти, оскільки заявник перебувала на повному утриманні померлого чоловіка та його пенсія є основним джерелом існування. Заінтересована особа у судове засідання не з`явилась, була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду. Будь-яких документів з процесуальних питань до суду не надсилала. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (ч.3 ст.294 ЦПК України). За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з приписами ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Частиною 1 ст.80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною 2 ст.315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Судом встановлено, відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 19 вересня 2018 року зареєстрували шлюб у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №2246. Згідно з копіює акту від 30 серпня 2023 року мешканців житлового будинку [ADDRESS] , свідчать про те, що [PERSON] з липня 2008 року не зареєстрована, але проживала за вищезазначеною адресою разом з чоловіком [PERSON] по день смерті. Відповідно до копії посвідчення серії [NUMBER] , [PERSON] отримував пенсію по інвалідності 2 групи. Відповідно до копії пенсійного посвідчення № [NUMBER] серії [NUMBER] , [PERSON] отримував пенсію по інвалідності. Згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , актовий запис №14860. Також [PERSON] видано свідоцтво про поховання [PERSON] від 31 серпня 2023 року; наявний договір №397/1 про надання ритуальної послуги з оформлення свідоцтва про смерть від 28 серпня 2023 року на поховання [PERSON] , договір №397 про надання ритуальних послуг від 28 серпня 2023 року, договір-замовлення на організацію та проведення поховання. Відповідно до копії пенсійного посвідчення № [NUMBER] серії [NUMBER] , [PERSON] отримує пенсію за віком. Згідно з копією довідки про доходи №9887 8683 4560 9814, [PERSON] перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві і отримує пенсію за віком, за період квітень 2023 року - вересень 2023 року розмір пенсії становить 16560,00 грн. Відповідно до копії рішення начальника відділу перерахунків пенсій №1 Домбай Я.І. про відмову у перерахунку пенсії від 06 вересня 2023 року [NUMBER], документи про реєстрацію (проживання) за однією адресою з померлим годувальником на дату його смерті заявницею [PERSON] про сумісне проживання відсутні. Таким чином, доводи заявника щодо спільного проживання із померлим чоловіком знайшли своє доказове підтвердження під час розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, заявник отримує невелику пенсію за віком. Таким чином, пенсія покійного чоловіка була основним джерелом засобів до існування та проживання сім`ї, відтак є підстави для встановлення факту перебування заявника на утриманні свого чоловіка, оскільки доказів зворотного суду не надано. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте, не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому, закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ст.315 ЦПК України, не є вичерпним. Зазначені висновки щодо застосування норм права викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18). Згідно з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Частиною 1 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування. Відповідно до п.1 ч.2 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. Частиною 3 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. За таких обставин, оскільки встановлення вищевказаних фактів має для заявника юридичне значення і потрібне для призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, суд вважає за необхідне встановити факт постійного проживання однією сім`єю [PERSON] з померлим [PERSON] до дня його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . А також встановити факт перебування [PERSON] на утриманні чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved