Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування звернулась [PERSON] , обгрунтовуючи свої вимоги наступним. 04.01.2001 року [PERSON] , на підставі розпорядження органу приватизації набула приватну спільну власність разом з дочкою [PERSON] в рівних частках на однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] загальною площею 26,1 кв.м. [INFO] [PERSON] померла.У звязу зі смерью чоловіка [PERSON] - [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] [PERSON] є власником квартири за вищевказаною адресою. Померла [PERSON] не має прямих спадкоємців. [PERSON] , зі своєю родиною, чоловіком [PERSON] з 2005 року проживає за адресою: [ADDRESS] без реєстрації. Після смерті [PERSON] . [PERSON] звернулась до нотаріуса заявою про прийняття спадщини на вищевказану квартиру. 04.07.2023 року позивачка отримала відповідь від нотаріуса про відмову прийняття спадщини у зв`язку відсутності родинних відносин, запропоновано звернутись до суду з метою встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] .Вказувала, що має право на спадщину, оскільки зх 2005 року постійно проживала з спадкоємцем [PERSON] до моменту її смерті в квартирі [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] матеріально забезпечувала, опікувалась та надавала іншу допомогу ( покупала ліки ) оплачувала комунальні послуги від імені померлої, просила визнати право власності в порядку спадкування за законом від спадкодавця [PERSON] . Ухвалою суду від 22.01.2024 року позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. Ухвалою суду від 01.02.2024 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 20.02.2024 року відповідачем надано відзив на позовну заяву. Одеська міська рада заперечує проти задоволення позовної заяви, вважає її необгрунтовною та такою що не підлягає задоволенню з наступних підстав. В позовній заяві [PERSON] вказує, що проживала разом зі спадкодавцем однією сім`єю, однак просить суд визнати за неї право власності на майно. Не маючи на те законних підстав. Відповідно до листа приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кокаревої І.Ю. від 04.07.2023 року вих. № 40/02-14, 07.06.2023 року заведено спадкову справу щодо майна померлої [PERSON] , та повідомлено [PERSON] що нею не додано документів, які підтверджують факт родинних або інших відносин зі спадкодавцем, та могли б статі підставою для оформлення спадкових прав щодо майна померлої [PERSON] . Вказував що факт проживання спадкоємців однією сім`єю за спадкодавцем підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили .Спадкоємець, після набрання рішенням законної сили про встановлення факту проживання однією сім`єю, має право прийняти спадщину в порядку ст. 1269 ЦК України. Крім того, в матеріалах позовної заяви відсутні належні докази сумісного проживання Позивачки за спадкодавцем. Позивачем не доведено факт проживання з померлою однією сім`єю, їх пов`язаність спільним побутом взаємними правами та обов`язками. Посилаючись на практику Верховного суду по справі № 129/2115/15-ц вказував що показами свідків не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання. Крім того, позивачкою не надані належні докази, які б підтверджували реальність сімейних відносин. Звертав увагу суду на те, що згідно листа Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, [PERSON] проживала самотньо, отримувала соціальні послуги в Комунальній установі «територіальний центр соціального обслуговування Хаджибейського (Малиновського до 19.07.2023) району міста Одеси». Ухвалою суду від 23.05.2024 року витребувано копію спадкової справи№08/2023 заведеної після смерті [PERSON] померлої [INFO] . Ухвалою суду від 20.06.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник заявниці [PERSON] підтримав позовну заяву, просив задовольнити. Представник відповідача Одеської міської ради Сірак В.В. просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до розпорядження органу приватизації від 04.01.2001 року № 156256, [PERSON] та [PERSON] в рівних частках передана квартира [ADDRESS] , загальною площею 26,1 кв.м. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлового - комунального господарства виконкому Одеської міської ради та зареєстрованого за № 156256, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, актовий запис № 8175.11.04.2017 року [PERSON] отримано свідоцтво на право на спадщину за законом на частку, що належала померлій [PERSON] . [PERSON] 25.12.1967 року уклала шлюб з [PERSON] , змінила прізвище на « [PERSON] ». [PERSON] , [INFO] [INFO] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, актовий запис №5469. [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, актовий запис № 5469. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, актовий запис № 107. З копії спадкової справи до майна померлої у грудні 2022 року [PERSON] , заведеної 07.06.2023 року, вбачається, що громадянка [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] звернулась з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кокаревої І.Ю. на підставі ст. 1264 ЦК України, як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кокаревої І.Ю. від 29.01.2024 року позивачці було відмовлено у прийняті спадщини у зв`язку з не наданням документів, що підтверджують факт родинних або інших відносин зі спадкодавцем, та запропоновано звернутись до суду щодо встановлення факту проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. На підтвердження факту спільного проживання позивачем надано довідку видану КП ЖКС Хмельницький від 21.11.2023 року № 307, підписану Начальником дільниці № 1 В.М. Івановим, про те, що [PERSON] , 1975 р.н., дійсно проживає по [ADDRESS] постійно з 2005 року по теперішній час разом з чоловіком [PERSON] без реєстрації. Даний документ, не може слугувати належним та допустимим доказом, оскільки містить суто оціночний характер, з наявної в ньому інформації неможливо встановити факт постійного проживання Позивачки з померлою за однією адресою, а також не вбачається за можливе встановити яким чином дана довідка може слугувати підставою для набуття права власності на об`єкт нерухомого майна. Вищезазначений акт не може засвідчити реальність спільного проживання між померлою та Позивачкою. Свідок [PERSON] , яка надавала пояснення у судовому засіданні 22.10.2024 року та яка проживає в кв. [ADDRESS] , пояснила, що знайома з позивачкою давно. Спочатку познайомилась з її чоловіком, живуть в одному дворі десь з 2005 року. Заїхали у квартиру [PERSON] , як люди, що будуть її доглядати.Позивачка допомагала [PERSON] , майже все робила.Бачила як позивачка платила за комунальні послуги від тітки [PERSON] . Не бачила як працівники соціальної допомоги приходили до [PERSON] . Свідок працює перукарем, через день, тому зазначити що днем ніхто не приходить точно не може. Відеонагляду у дворі не має. Похованням займалась позивачка, сплачувала також.Вказувала що за тиждень до смерті [PERSON] було погано, вона допомагала викликати швидку. [PERSON] отримувала пенсію поштою. Зі слів [PERSON] , соціальні виплати вона не отримувала.В квартирі свідок була разів 5, а спілкування відбувалось на вулиці.Чоловік позивачки працює водієм. Квартира поділена, і позивачка готувала їжу а потім носила її [PERSON] , через двір.. Зазначила, що їй не відомо чи був у них спільний бюджет і чи купляли вони якусь техніку до квартири. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , зазначив, що мешкає в квартирі [ADDRESS] , що знає позивачку десь з 2004-2005 року, познайомились коли допомагав переносити речі. Позивачка з чоловіком вселились до [PERSON] , щоб її доглядати.Вказував що [PERSON] отримувала пенсію, яку витрачала на себе, а за господарські потреби розраховувалась позивачка. Щодо соціальної допомоги чи працівників точно знає що ніхто не приходив до [PERSON] . Вказував що працює добу через троє, постійно знаходиться вдома. Ліки купувала позивачка за свої кошти, про це йому відомо зі слів позивачки.У квартирі позивачки був 5 раз, бачив речі позивачки, її родини. Квартира складається з двох кімнат та кухні, спільний прохід, і [PERSON] жила ближче до проходу. Бачив як позивачка готувала їжу, спілкування з [PERSON] було лише як сусідів. В матеріалах справи міститься копія договору-замовлення на організацію та проведення поховання № 100255 від 05.01.2023 року, договір -замовлення на організацію проведення поховання від 04.01.2023 року надану ФОП [PERSON] . Маючи намір прийняти спадщину після смерті [PERSON] , позивач звернулась 07.06.2023 року до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кокаревої І.Ю., із заявою про прийняття спадщини, а саме - квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 1264 Цивільного кодексу України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, суд враховує правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо. У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику в справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину четвертої черги спадкоємців за законом, судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини. В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 644/6274/16-ц вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Так, матеріали справи містять аркуш договору якій підписаний [PERSON] та ПрАт «Датагруп» в особі директора Домбровського Ю.А., де з розділу ІV «додаткова інформація» замовлення стало невід`ємною частиною Договору № 5250134 від 12.04.2011 року, рахунок за споживчий газ за жовтень 2023 на ім`я [PERSON] , рахунок ООЕК за електроенергію жовтень 2023 р на ім`я [PERSON] ,довідку рахунок-повідомлення ГЕРЦ на ім`я [PERSON] . Судом встановлено, що усі вищезазначені копії датовані 2023 роком, при цьому деякі навіть після 01.01.2023 року, що в свою чергу ніяким чином не стосується предмета доказування в даній справі, так як не входить у визначений законодавством п`ятирічний строк, який має пройти на час відкриття спадщини Разом із позовною заявою [PERSON] надає копії фіскальних чеків .Разом тим, у матеріалах справи наявні 5 оригіналів платіжних квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг, у яких платником зазначено [PERSON] та які датовані 16.11.2023 року, копія платіжної квитанції від 12.01.2023 тобто вже після смерті останньої, що знову ж таки жодним чином не можуть бути підтвердженням факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем протягом останніх п`яти років на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] . Також матеріали\~справи містять\~копію чеку\~№ 131855\~на суму\~415,70грн.\~на покупку\~кальций -д3никомед\~форте таблетки\~жувальні та\~аміналон таб.\~Та копію\~чеку від\~25.09.2020\~ на\~суму 201,78\~грн.\~на покупку\~проктозан нео\~суп рект.Суд\~зазначає,\~що з копій товарних чеків про купівлю медичних препаратів не вбачається можливим встановити хто є покупцем відповідних товарів. Відтак, вищевказані докази не можуть свідчити про факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] ані впродовж останніх п`яти років перед відкриттям спадщини, ані взагалі про пов`язаність їх спільним побутом.При цьому суд зазначає, що наявність документів, пов`язаних зі смертю спадкодавця не є належним доказом, оскільки ці документи не підтверджують факт спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків із померлою, а лише надають інформацію про його персональні дані.Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25.11.2019 року у справі № 202/5003/16-ц. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 01.08.2017 року, складеного комісією Департаментом праці та соціальних послуг Одеської міської ради, [PERSON] проживає по [ADDRESS] , отримує пенсію за віком, потребує забезпечення ліками, гарачими обідами. Позивачкою не спростовано, що [PERSON] перебувала на обліку Територіалього центру соціального обслуговування Малиновського району м. Одеси як одинока особа, та отримувала соціальні послуги в Комунальній установі «територіальний центр соціального обслуговування ( надання соціальних послуг) Хаджибейського ( Малиновського до 19.07.2023 ) району міста Одеси, і була знята з обліку у зв`язку зі смертю.» Більше того, Верховний Суд у постанові від 23.09.2022 року у справі № 755/13926/20 зазначив, що саме по собі надання періодичної допомоги та піклування не може слугувати достатнім підтвердженням наявності між особами відносин, притаманних членам однієї сім`ї. Зокрема у постанові від 25.05.2022 року у справі № 542/1648/19 Верховний Суд зауважив про те, що надання позивачами допомоги одинокій особі похилого віку (спадкодавцю), яка за станом здоров`я потребувала стороннього догляду, не є достатньою підставою для встановлення факту проживання з нею однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Разом з тим, варто зазначити, що докази оплати послуг з поховання спадкодавця, відповідно до практики Верховного Суду, зокрема постанови Верховного Суду від 25.11.2019 року по справі № 202/5003/16-ц не є належними доказами, оскільки ці документи не підтверджують факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності взаємних прав та обов`язків. Отже, здійснення оплати послуг з поховання спадкодавця, відповідно до практики Верховного Суду, не є достатнім доказом для підтвердження факту спільного проживання, а лише може свідчити про жест доброї волі до померлої. Свідчення допитаних в судовому засіданні свідків про те, що позивач постійно проживала з померлою [PERSON] також не є належними доказами постійного проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, тому що свідок позбавлений законом можливості встановлювати факт постійного проживання спадкодавця з позивачем, тим більш однією сім`єю, він може в судовому засіданні підтвердити тільки факт або подію перебування позивача за вищезазначеною адресою. Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 12.12.2019 року у справі № 466/3769/16 зазначив, що показання свідків та спільні фотографії не можуть свідчити про факт спільного проживання однієї сім`єю та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання. Тому вищезазначені докази взагалі не містять будь-якої інформації щодо предмету доказування, а саме факту спільного проживання. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц та від 22 квітня 2021 року у справі № 07/2882/19. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 280/1356/16-ц (провадження № 61-18231св18) у випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин належними і допустимими доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. На підставі вищевикладеного, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору слід залишити за нею.

Outcome: dismissed