Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

Позивач є власником автомобіля Audi A4, реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с.6). 15.07.2024р. о 10год. 24хв. за адресою м.Одеса, вул.Мельницька, 10, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом Hyundai Sonata, реєстраційний номер [NUMBER] , виїжджаючи з прилеглої території по вул.Михайлівська, не надав дорогу транспортному засобу Audi A4, реєстраційний номер з [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався по вул.Мельницька, та допустив з ним зіткнення. При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим водій [PERSON] порушив вимоги п.10.2 «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. №1306. Ці обставини підтверджуються протоколом про адміністративне правопорушення від 15.07.2024р. (а.с.9) та постановою Малиновського районного суду міста Одеси від 15.08.2024р. у справі №521/12736/24 (а.с.10), якою громадянина Турецької республіки [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Вказана постанова суду не оскаржена та набрала законної сили 27.08.2024р. (а.с.10-зворот). Як встановлено ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, у цій справі стосовно співвідповідача [PERSON] не підлягають доведенню такі обставини, як особа, яка вчинила правопорушення, її вина, наслідки такого правопорушення, та причинний зв`язок між діями водія [PERSON] та пошкодженням транспортного засобу позивача. Єдиним елементом юридичного складу, який підлягає доведенню, є виключно розмір завданої матеріальної та моральної шкоди. Щодо інших співвідповідачів суд зауважує наступне. Позивач вважає, що шкоди йому завдано у наслідок спільних дій трьох осіб, які несуть солідарну відповідальність: водія - [PERSON] , власника транспортного засобу - [PERSON] та роботодавця водія - [PERSON] .. Тобто, усі три особи несуть перед позивачем солідарну відповідальність. Між тим, згідно ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», зазначалось, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Оскільки водій [PERSON] під час керування транспортним засобом у момент вчинення ДТП мав посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий йому власником транспортного засобу, то саме ця особа має нести відповідальність за завдання шкоди. Враховуючи, що позивач не довів протилежного, [PERSON] , як власник транспортного засобу, не вважається особою, яка спільними діями з водієм завдала шкоди позивачу. За таких обставин, у частині позовних вимоги до [PERSON] слід відмовити. Вирішуючи питання цивільно-правової відповідальності [PERSON] , суд виходить з наступного. Позивач, визначаючи підставу позовних вимог до [PERSON] , послався на те, що нібито він є роботодавцем для [PERSON] та ДТП вчинено ним під час виконання робочого завдання, а тому відповідно до положень ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Як встановлено ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020р. у справі №129/1033/13-ц зазначалось також, що суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 10, частина перша статті 60 ЦПК України у вказаній редакції). Вичерпний перелік підстав звільнення від доказування закріплювала стаття 61 ЦПК України у тій же редакції (близькі за змістом приписи визначені у частині третій статті 12, частині першій статті 13, частині першій статті 81, статті 82 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у Великій Палаті Верховного Суду). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі №910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі №917/1307/18 (пункт 41)). Оскільки позивач не надав суду жодних доказів, що [PERSON] є роботодавцем для [PERSON] , а також доказів того, що ДТП вчинено під час виконання робочого завдання [PERSON] , то відсутні підстави для притягнення останнього до цивільно-правової відповідальності. За таких обставин, єдиною особою, яка має відповідати за шкоду, завдану ДТП, є тільки водій - [PERSON] . Як вбачається з наявних у справі доказів, враховуючи наявність у водія [PERSON] та власника транспортного засобу - [PERSON] полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №217329412 страхової компанії ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» (а.с.11), позивач відразу після ДТП повідомив цю страхову компанію про настання страхового випадку заявою про страхове відшкодування від 15.07.2024р. (а.с.12). 24.07.2024р. на замовлення страхової компанії експертом ТОВ «ЕК «Фаворіт-Ассистанс» у приміщенні СТО, яке мало здійснити відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля позивача, за адресою м.Одеса, вул.Люстдорфська дорога, 55Д, було складено протокол огляду колісного транспортного засобу, у якому було перелічено усі пошкодження, які внаслідок ДТП отримав автомобіль Audi A4, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.13-14). Одночасно, огляд було проведено і працівниками СТО та складено попередній кошторис відновлювального ремонту на загальну суму 241832,25грн. (рахунок №51 від 30.07.2024р.) (а.с.15-15-зворот). Після проведення розрахунків завданої шкоди страхова компанія надала розрахунок відновлювального ремонту на загальну суму 237153,29грн, що підтверджується ремонтною калькуляцією №14205 (а.с.16-17-зворот). За вирахуванням зносу автомобіля страхове відшкодування становило тільки 96788,25грн. (ремонтна калькуляція №14205) (а.с.17-зворот). Ця сума страхового відшкодування була узгоджена позивачем без будь-яких зауважень. Узгоджені між позивачем та страховою компанією кошти були перераховані на рахунок СТО, що підтверджується заявою позивача від 18.09.2024р. (а.с.18) та платіжною інструкцією №5944 від 20.09.2024р. (а.с.20). Тобто, позивач без будь-якого оскарження розрахованої суми відшкодування завданої матеріальної шкоди зголосився, що така сума дорівнює за розрахунком страхової компанії 237153,29грн.. Незважаючи на те, що позивач добровільно узгодив розмір завданої шкоди та суму відшкодування, він просить суд стягнути у відшкодування завданої матеріальної шкоди більшу суму - 239932,50грн. (а.с.2-зворот). Ця вимога обґрунтована тим, що насправді позивач витратив на відновлення транспортного засобу саме таку суму, що підтверджується замовленнями-нарядами №АпЗН572462 від 31.08.2024р. на суму 41202,75грн. (а.с.19); №АпЗН572336 від 30.09.2024р. на суму 194585,50грн. (а.с.21-21-зворот) та №АпЗН573085 від 18.10.2024р. на суму 4144,25грн. (а.с.22). Оцінюючі ці вимоги, суд виходить з правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 07.10.2020р. у справі №450/2286/16-ц, де зазначалось, що тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 цієї статті, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Оскільки страхова компанія здійснила незалежний розрахунок суми відшкодування, щодо якого позивач не надав жодних заперечень, узгодив таку суму та отримав узгоджений платіж у сумі 96788,25грн. у рахунок часткової компенсації завданої шкоди, то суд оцінює спробу позивача стягнути більшу суму, аніж позивач сам узгодив, як суперечливу поведінку, яка заборонена. Суд вважає, що справедливим розміром компенсації завданої шкоди є сума, яку позивач добровільно погодив у розмірі 237153,29грн.. Страхова компанія частково компенсувала вартість ремонту пошкодженого автомобіля в сумі 96788,25грн., а тому сума матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, становить 237153,29грн. - 96788,25грн. = 140365,04грн.. Відповідно до ч.1 ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням). Таким чином, [PERSON] має відшкодувати позивачу завдану матеріальну шкоду у сумі, яка становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, та дорівнює 140365,04грн.. Вирішуючи питання відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, суд виходить з того, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020р. у справі №216/3521/16-ц зверталось увагу на те, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Що стосується факту завдання моральної шкоди, суд вважає слушним посилання позивача на правовий висновок Верховного суду, викладений у постанові від 10.02.2021р. у справі №761/24143/19, відповідно до якого відповідно до пункту 2 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в України, у тому числі ч.2 ст.1166 ЦК України, згідно з якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди. Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди. Факт протиправних винних дій по відношенню до позивача встановлено постановою Малиновського районного суду міста Одеси від 15.08.2024р. у справі №521/12736/24 (а.с.10). Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд керується ч.3 ст.23 ЦК України, згідно якої якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №752/17832/14-ц від 15.12.2020р. суд зазначив, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд прийняв до уваги обставини, на які послався позивач, зокрема, на глибину моральних страждань, неможливість, як три місяці поспіль, вести звичний для нього спосіб життя, оскільки його автомобіль був повністю непридатним для переміщення; постійне відчуття дискомфорту, оскільки він був вимушений користуватись незвичним для нього громадським транспортом, що змусило його докорінно змінити спосіб життя, та вимагало докладання додаткових зусиль для того, аби вчасно виконувати свої обов`язки. Також, прийнято до уваги, що, сівши знов за кермо, позивач відчув внутрішній страх, пов`язаний з ДТП, яку він пережив, оскільки удар під час зіткнення транспортних засобів був з боку водія. Ці обставини відповідачами не було спростовано. Між тим, суд вважає, що заявлена до відшкодування сума є занадто великою. Справедливою сумою відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, яка є більш ніж достатньою для розумного задоволення потреб позивача і не призведе до безпідставного збагачення, суд вважає 50000,00грн.. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. У позовній заяві позивач вказав, що судові витрати по справі складаються з сум сплаченого судового збору; витрати, пов`язані з розглядом справи, відсутні. За подання до суду позовної заяви позивач сплатив судовий збір в сумі 2631,44грн., що підтверджується платіжною інструкцією №1ТР5-8342-РА8А-ХРМО від 28.10.2024р. (а.с.27), а також за подання заяви про забезпечення позову позивач сплатив судовий збір в сумі 1211,20грн., що підтверджується платіжною інструкцією №5В33-3С48-9ТТН-НА63 від 28.10.2024р. (а.с.28). Враховуючи, що згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та оскільки позов задоволено частково, а саме: матеріальна шкода в сумі 140365,04грн. та моральна шкода в сумі 50000,00грн., а всього 190365,04грн., що становить 72,35% від суми позову (263144,00грн.), тому з відповідача на користь позивача суд стягує судовий збір за подання до суду позовної заяви в сумі 1903,85грн., а також судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в сумі 1211,20грн., а всього в сумі 3115,05грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial