Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-17 00:00:00

В жовтні 2023 року [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. \~ \~ \~ \~Зазначила, що з 24.01.1996 року перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON] . \~ \~ \~ \~За час перебування у шлюбі ними набуто спільне майно у 2011 році будинок [ADDRESS] загальною площею 204,4 кв.м та земельна ділянка, кадастровий номер 6325782501-010000-556 площею 0,1292 га, а також земельну ділянку кадастровий номер 6325782501-010000-557 для обслуговування зазначеного будинку площею 0,31 га. \~ \~ \~ \~Купівля будинку та двох земельних ділянок відбулася в один день, за спільні кошти, однак покупцем зазначено відповідача [PERSON] . Оскільки зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя, просила визнати зазначене позовній заяві майно спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на частину квартиру [ADDRESS] та частину будинок [ADDRESS] , земельну ділянку, кадастровий номер 6325782501-010000-556 площею 0,1292 га, а також земельну ділянку кадастровий номер 6325782501-010000-557 площею 0,31 га. Уточнивши позов просила залучити до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, зазначивши, що 25.12.2023 вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України і йому призначене покарання у виді штрафу на користь держави із конфіскацією усього належного йому майна. \~ \~ \~ \~Позивачка про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином та своєчасно, у судове засідання не прибула, подала суду заяву про розгляд справит за її відсутності. \~ \~ \~ \~Представник позивачки адвокат Бондаренко В.В. в судове засідання не прибув, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позов підтримав. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, у судове засідання не прибув, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, відзив на позов не подав, проти задоволення позову не заперечував, . \~ \~ \~ \~Представник відповідача адвокат Мягков Т.В. в судове засідання не прибув, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позов підтримав. Третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області про час та місце розгляду справи повідомлялось належним чином та своєчасно, у судове засідання представника не направило, заяв у справі не подавало. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20.12.2023 р. позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04.04.2023 р. до розгляду справи залучено третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07.05.2023 р., підготовче провадження у цивільній справі закрито та справу призначено до судового розгляду. Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи, суд доходить наступних висновків: У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 24 лютого 1996 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб у зв`язку з чим Обушко змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. 11 жовтня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу посвідченим нотаріусом Шевченківського нотаріального округу Томчук С.М. за реєстром № 1938 на ім`я [PERSON] придбано житловий будинок розташований у [ADDRESS] розташованій на приватизованій земельній ділянці за кадастровим номером 6325782501-010000-556, позначиний за планом земельної ділянки літ. А, загадбною площею 204,4 кв.м., житловою площею 153,9 кв.м., до житлового будинку примикають лятня кухня літ.Б, сарай літ. С, С1, погріб літ. П, гараж літ. Г, навіс-сарай літ. В, огорожа літ. N, вигрібна яма літ. Я. 11 жовтня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу посвідченим нотаріусом Шевченківського нотаріального округу Томчук С.М. за реєстром № 1939 на ім`я [PERSON] земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, за адресою [ADDRESS] , земельна ділянка загальною площею 0,31 га надана для обслуговування житлового будинку. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за [PERSON] : - 31.05.2013 за [PERSON] на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу, земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства від 11.10.2011 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 72110863257 (номер відомостей про речове право 1133144) зареєстрована земельна ділянка розташована [ADDRESS] , площею 0,1808, кадастровий номер 6325782501-010000-557 - 31.05.2013 за [PERSON] на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу, земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства від 11.10.2011 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 72051663257 (номер відомостей про речове право 1132136) зареєстрована земельна ділянка розташована [ADDRESS] , площею 0,1292, кадастровий номер 6325782501-010000-556. - 11.10.2011 за [PERSON] на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу від 11.10.2011 реєстраційний № 1938 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 34831836 зареєстровано будинок [ADDRESS] загальною площею 204,4 кв.м, житловою 153,9 кв.м. Отже, під час перебування у шлюбі на підставі договорів купівлі-продажу від 11.10.2011 за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на будинок [ADDRESS] , а також земельну ділянку за зазначеною адресою, площею 0,31 га. (0,1808 + 0,1292) Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За загальним підходом, закріпленим у ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже ст. 60 СК України містить презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільної сумісної власності на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ч. 2, ч. 3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до п. 1.7.3 договору купівлі-продажу будинку посвідченого нотаріусом 11.10.2011 за реєстром 1938, [PERSON] , як покупець, повідомив, що перебуває у шлюбі і придбає будинок за спільні кошти із дружиною [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині 2 ст. 372 ЦК України. Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України у п. п. 23, 24 своєї постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При судовому розгляді сторони не заперечували презумпції рівності часток у майні яке підлягає розділу між ними, як і не заперечували щодо обсягу спільно нажитого майна, яке просили розділити, а саме будинок та земельну ділянку для обслуговування будинку та ведення особистого господарства. Разом з тим, вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25.12.2023 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 10000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 170000,00 грн., з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, в органах місцевого самоврядування та в органах, що надають публічні послуги на строк 11 років, з конфіскацією всього належного йому майна. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта 28.07.2023 на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 11.07.2023 на будинок [ADDRESS] накладено арешт в інтересах Харківської обласної прокуратури При судовому розгляді з заяви представника позивача встановлено, що Куп`янським відділом державної виконавчої служби у Куп`янському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції виконується вирок Орджонікідзевського районного суд м. Харкова в частині конфіскації майна, належного [PERSON] та відкрито виконавче провадження № 74212493. Відповідно до ч. 1 ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу і на майно якого накладено арешт, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Недобросовісність поведінки подружжя при поділі спільного майна, зловживання правами й наявність негативних наслідків для кредитора підлягають доказуванню на загальних підставах. Подібний висновок висловлено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18). Таким чином, виходячи з вироку Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25.12.2023 року вбачається, що конфіскації підлягає майно, яке належить виключно [PERSON] , а не спільне сумісне майно подружжя і на переконання суду вимоги позивачки не є зловживанням і не направлені на уникнення виконання судового рішення. При вирішенні питання виконання судового рішення діє інший порядок виділення частки із спільного майна подружжя, яка підлягає конфіскації за вироком суду. Оскільки позивачка при звернені до суду не ставила питання про зняття арешту з частини належного їй майна, то суд, розглядаючи позов в межах заявлених вимог не вирішує зазначене питання, і відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», визнає лише право власності на частину спірного майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. За таких обставин позов [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності та визнання за нею права власності на частину спірного майна підлягає задоволенню. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved