Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-16 00:00:00

09 травня 2024 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , треті особи: П`ята дніпровська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Семенюк Віктор Васильович, в якій просила визнати недійсним заповіт від 16 травня 2023 року, зареєстрований приватним нотаріусом Семенюк В.В. в реєстрі за № 362, номер заповіту у спадковому реєстрі 70657038. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що позивач [PERSON] є рідною сестрою померлої [PERSON] . На початку воєнної агресії [PERSON] мешкала в смт Ківшарівка Харківської області. Сестра, [PERSON] , зателефонувала їй та запросила до себе в м. Дніпро. [PERSON] приїздила до сестри у жовтні 2023 року, зареєструвалася як внутрішньо переміщена особа за адресою сестри, а саме: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. За життя [PERSON] казала, що квартира, в якій вони останній час мешкали разом з сестрою, залишиться сестрі - [PERSON] , оскільки син спадкодавця - [PERSON] помер [INFO] через повішання. Про [PERSON] жодної мови не було. Останній час перед смертю [PERSON] стала «сама не своя»: до неї почала навідуватись подруга [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , подружжя [PERSON] . [PERSON] постійно готувала їм їсти та сторожу [PERSON] , поводилася дивно, від сестри різко віддалилася, і через декілька сеансів масажу [PERSON] . [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] . [PERSON] почала одразу поводитися зухвало, як господиня, забрала усі документи та вигнала позивача з квартири, де вона зареєстрована як внутрішньо переміщена особа, також виганяла з адреси [ADDRESS] , де позивач мешкає, так як в квартиру по [ADDRESS] позивача також жити не пускають. Позивач неодноразово зверталася до поліції, але результату це не дало. Звернувшись до П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори позивач дізналася про існування заповіту, який нібито склала її сестра [PERSON] на [PERSON] . Позивач вважає, що її сестра [PERSON] так вчинити не могла, а якщо і підписала зазначений заповіт, то перебувала в стані, коли людина не розуміє значення своїх дій, тому вона змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Посилаючись на ст.ст. 203, 225 ЦК України вважала, що вищевказаний заповіт [PERSON] має бути визнаний судом недійсним. У зв`язку з викладеним, позивач звернулась до суду з даним позовом. 16 липня 2024 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне. Відносини між сестрами - позивачем та спадкодавцем, зіпсувалися ще після смерті їх матері [PERSON] , яка померла у вересні 2006 року, внаслідок чого вони взагалі перестали спілкуватись. Тільки в жовтні 2023 року позивач почала телефонувати спадкодавцю та скаржитись на умови проживання, де вона тимчасово мешкала в м. Решитилівці Полтавської області, куди вимушена була виїхати у зв`язку з окупацією смт Ківшарівка м. Купянськ Харківської області, та посилаючись на те, що неподалік проходять бойові дії, просилася до сестри на тимчасове місце проживання. Саме за цих обставин та за умови, що [PERSON] буде собі шукати помешкання для подальшого проживання, [PERSON] надала дозвіл сестрі з чоловіком на тимчасове проживання у будинку для водіїв, розташованому на стоянці вантажного транспорту ФОП [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . При цьому, слід зауважити, що сама [PERSON] теж постійно проживала на території вказаної стоянки, але в іншому будинку, більш комфортному для проживання. Під час проживання на території стоянки вантажного транспорту ФОП [PERSON] відносини між сестрами не відновилися, а навпаки погіршилися. [PERSON] постійно нарікала на умови проживання, які закінчувалися скандалами, тому [PERSON] неодноразово, в присутності свідків, просила її до 01 січня 2024 року звільнити будинок для водіїв та знайти собі інше житло. Окрім вказаного, понад чотири роки, за усним погодженням спадкодавця [PERSON] у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу, проживає [PERSON] , [INFO] . Вказаним повністю спростовуються доводи позивача, викладені у позовній заяві, щодо спільного проживання позивача зі спадкодавцем в одній квартирі. Одночасно слід зазначити, що відповідач зі спадкодавцем товаришували з 1981 року, так як мешкали в одній кімнаті гуртожитку протягом семи років. В подальшому не припиняли тісно спілкуватися до дня смерті [PERSON] . В 1996 році [PERSON] стала хрещеною сину [PERSON] [PERSON] . З 09 квітня 2002 року за пропозицією ФОП [PERSON] була працевлаштована до неї експедитором, де працювала офіційно до досягнення пенсійного віку [INFO] . В подальшому, відповідач продовжувала допомагати [PERSON] та постійно була з нею на зв`язку. [INFO] , внаслідок трагічної смерті сина спадкодавця [PERSON] , відповідач постійно підтримувала [PERSON] , відвідувала її по день смерті. Щодня, вранці та перед сном, телефонували один одному, спілкувалися, так як тісне спілкування роками переросло в дружбу. Зазначила, що спадкодавець не була інвалідом, не перебувала на обліку у жодного лікаря, не хворіла тяжкими хворобами, які б давали підстави вважати, що вона була недієздатною та не усвідомлювала свої дії та вчинки, вела здоровий образ життя. Як на час складання та підписання заповіту, так і станом на день смерті [PERSON] мала ясну пам`ять і абсолютно все усвідомлювала. Вважає, що заповіт є дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідачки було вільним і відповідало її волі, так як містить особистий підпис заповідача та її власноручний запис «Заповіт прочитано мною вголос і підписано особисто.». Такий запис підтверджує відсутність у нотаріуса сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності спадкодавиці на час складання заповіту. У зв`язку з викладеним просила відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] в повному обсязі. 18 липня 2024 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. Відносини у позивача з сестрою, спадкодавцем, не були поганими. Спадкодавець сама запросила позивача [PERSON] з чоловіком приїхати до неї через військові дії та небезпеку, та обіцяла, що квартира залишиться сестрі після її смерті, оскільки відчувала свою провину перед сестрою, тому що за життя [PERSON] взяла в борг 5\~000,00 доларів США на купівлю квартири по [ADDRESS] , у чоловіка позивача [PERSON] , але так його і не повернула. Саме через це сестри тривалий час не спілкувались, але потім налагодили стосунки. [PERSON] тільки останнім часом перед смертю стала «сама не своя», коли до неї неочікувано почала навідуватись [PERSON] . Таким чином, доводи відповідача вона вважає безпідставними, так як правова позиція заснована на неправдивих відомостях. Позивач та її представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі, з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач та її представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Семенюк В.В. в судовому засіданні вважав, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Додатково пояснив, що з померлою [PERSON] він був знайомий, вона неодноразово посвідчувала у нього правочини. Оскаржуваний заповіт він дійсно посвідчував 16 травня 2023 року, [PERSON] заповіт підписала власноруч в його присутності, її волевиявлення було\~вільним та\~відповідало її\~внутрішній волі,\~значення своїх\~дій [PERSON] \~усвідомлювала.\~Заповідач поводила\~себе як\~зазвичай,\~нічого дивного\~в її\~поведінці не\~було.\~В момент складання заповіту заповідач була дієздатною, усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними в повній мірі. Представник третьої особи - П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Допитаний в судовому засіданні 17 грудня 2024 року в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він є колишнім чоловіком позивача [PERSON] . В день смерті [PERSON] він був поруч з нею. Його та [PERSON] покликав [PERSON] повідомивши, що [PERSON] раптово стало погано. Про наявність оскаржуваного заповіту від імені [PERSON] він дізнався від відповідача [PERSON] . Він був здивований тим, що заповіт складений саме на ім`я [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні 17 грудня 2024 року в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він був знайомий з померлою [PERSON] , орендував у неї житло. Йому відомо, що заповіт був складений [PERSON] на [PERSON] , яка була кумою спадкодавця. Про цей заповіт йому повідомила сама [PERSON] приблизно у листопаді 2023 року. Також [PERSON] розповідала йому, що вона не спілкувалась зі своєю сестрою приблизно 15 років. Допитана в судовому засіданні 17 грудня 2024 року в якості свідка [PERSON] суду повідомила, що з померлою [PERSON] вона була знайома, з початку 2020 року вона орендувала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , в якій проживає і до теперішнього часу. Також вона дружила з померлим сином [PERSON] . З померлою [PERSON] вона часто спілкувалась телефоном. Відповідач [PERSON] була кращою подругою [PERSON] . Про оскаржуваний заповіт їй стало відомо після смерті [PERSON] від відповідача [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні 17 грудня 2024 року в якості свідка [PERSON] пояснив, що з позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] він знайомий. Він працював сторожем на стоянці [PERSON] приблизно з 2012 року, там же і проживав. Про оскаржуваний заповіт на ім`я [PERSON] він дізнався від самої [PERSON] приблизно за місяць до смерті останньої. Коли [PERSON] спілкувалась телефоном з позивачем [PERSON] , то це завжди закінчувалось сварками. Коли приїхала [PERSON] , то спочатку вони з [PERSON] спілкувались нормально, однак потім почались сварки. [PERSON] завжди була здорова та усвідомлювала значення своїх дій. Допитаний в судовому засіданні 17 грудня 2024 року свідок [PERSON] пояснив, що він був знайомий з [PERSON] , колись у неї працював. Іноді він допомагав [PERSON] , возив її, коли останній було це потрібно. Поведінка [PERSON] була адекватною, нічого дивного у її поведінці він не помічав. Про заповіт він дізнався після смерті [PERSON] від [PERSON] . Допитана в судовому засіданні 17 грудня 2024 року в якості свідка [PERSON] повідомила суду, що вона давно знала [PERSON] , більше 20 років. Про заповіт вона дізналась від самої [PERSON] , яка повідомила їй, що склала заповіт на [PERSON] , оскільки вони близькі подруги та [PERSON] була хрещеною матір`ю сина [PERSON] . Це було приблизно влітку 2023 року. Також, [PERSON] повідомляла їй, що з 2006 року після смерті матері вона не спілкується зі своєю сестрою. З [PERSON] вона спілкувалась постійно, як особисто, так і по телефону. [PERSON] завжди була здоровою та на психічні хвороби не хворіла. Допитана в судовому засіданні 17 грудня 2024 року в якості свідка [PERSON] пояснила, що [PERSON] вона знала близько 35 років, вони проживали поряд, були сусідами по квартирам. Про заповіт вона дізналась від [PERSON] , заповіт складений на [PERSON] . Вони з [PERSON] часто спілкувались, психічних розладів [PERSON] не мала. Вислухавши учасників справи та допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народилась [INFO] у с. Приоскілля Дворічанського району Харківської області, що підтверджується паспортом громадянина України № [NUMBER] , виданим 24 лютого 2020 року, орган, що видав 6345 (а.с. 6). При цьому, дошлюбне прізвище позивача [PERSON] « [PERSON] », яке вона змінила на « [PERSON] » у зв`язку з реєстрацією [INFO] шлюбу з [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00023979386 від 18 вересня 2019 року (а.с. 9). Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 29 березня 1963 року, вбачається, що батьками позивача є: батько: [PERSON] , мати [PERSON] (а.с. 8 (зворотній бік)). З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 00044721447 від 25 квітня 2024 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] також бути батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 10 (зворотній бік) - 11). Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 361 (а.с. 11 (зворотній бік)). Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до\~ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно. Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У частині 1 статті 1269 ЦК України закріплено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 02 лютого 2024 року [PERSON] звернулась до П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті її рідної сестри - [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 68 (зворотній бік)), у зв`язку з чим П`ятою дніпровською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 34/2024 до майна померлої [INFO] [PERSON] , копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 68-70). Крім того, 22 лютого 2024 року до П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори звернулась відповідач [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , за заповітом від 16 травня 2023 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Семенюк В.В., зареєстрованим в реєстрі за № 362 (а.с. 69 (зворотній бік)). Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1235 СК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Так, згідно з заповітом від 16 травня 2023 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Семенюк Віктором Васильовичем, зареєстрованим в реєстрі за № 362, [PERSON] , [INFO] , на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: усе належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, які належали їй на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті, вона заповіла [PERSON] , [INFO] (а.с. 59). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, що закріплено у частині 1 статті 1223 ЦК України. З Витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 76448865 від 02 квітня 2024 року (а.с. 14) вбачається, що заповіт від імені [PERSON] , який посвідчений 16 травня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Семенюк В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 362, є чинним. Звертаючись у травні 2024 року до суду з даним позовом [PERSON] просила суд визнати недійсним заповіт, посвідчений 16 травня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Семенюк В.В., зареєстрований в реєстрі за № 362, посилаючись на те, що [PERSON] про заповіт ніколи мови не вела, казала, що залишить квартиру [PERSON] , а також наполягала на тому, що [PERSON] так вчинити не могла, а якщо і підписала зазначений заповіт, то перебувала в стані, в якому не розуміла значення своїх дій. При цьому, в обґрунтування позову як на підставу своїх вимог позивач посилалась на ст.ст. 203, 225 ЦК України. Так, відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно з\~ч.ч.\~1,\~2,\~3\~ст.\~203\~ЦК України\~зміст правочину\~не може\~суперечити цьому\~Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам. Особа,\~яка вчиняє\~правочин,\~повинна мати\~необхідний обсяг\~цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Положеннями ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3\~ст. 215 ЦК України\~якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У частині 1 статті 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Однак, суд зазначає, що під час розгляду даної справа жодна зі сторін вказаної справи не заявляла клопотань про призначення по справі посмертної судово-психіатричної експертизи. Відповідно до\~ч.ч.\~1,\~2\~ст.\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При вирішенні даної справи суд виходить з того, що встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Однак, матеріали справи не містять жодних доказів, які б давали суду підстави вважати, що в момент складання та підписання оскаржуваного заповіту, тобто станом на 16\~травня 2023\~року,\~ [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Так, в оскаржуваному заповіті зазначено, що приватним нотаріусом Семенюк В.В. було встановлено особу [PERSON] та перевірено її дієздатність. Під час розгляду справи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Семенюк В.В. також підтвердив, що 16\~травня 2023\~року він дійсно посвідчував оскаржуваний заповіт, який [PERSON] підписала власноруч в його присутності, при цьому наполягав на тому, що волевиявлення [PERSON] було вільним, відповідало її внутрішній волі та значення своїх дій [PERSON] усвідомлювала і могла ними керувати в повній мірі. Також, за клопотанням представника позивача ухвалою суду від 01 липня 2024 року судом було витребувано інформацію, чи перебувала [PERSON] , [INFO] , на обліку у лікаря-психіатра та чи зверталась до лікаря-психіатра, а також оригінал медичної картки [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Однак, згідно з відповіддю Відокремленого структурного підрозділу «Університетська лікарня» Дніпровського державного медичного університету № 1120 від 19 липня 2024 року, [PERSON] , [INFO] , на обліку у лікаря-психіатра не знаходилась, на прийом до лікаря-психіатра не зверталась. За медичною допомогою до ВСП «Університетська лікарня» ДДМУ (до 02 травня 2023 року ДЗ «Спеціалізована багатопрофільна лікарня № 1 Міністерства охорони здоров`я України) [PERSON] , [INFO] , не зверталась (а.с. 63). Позивач у позовній заяві та під час розгляду справи наполягала на тому, що останнім часом перед смертю [PERSON] була сама не своя. Але, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що оспорюваний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Семенюк В.В. 16 травня 2023 року, тобто більш ніж за 8 місяців до смерті [PERSON] . Крім того, всі допитані під час розгляду справи свідки повідомили суду, що [PERSON] за життя була дієздатною, психічних розладів не мала та завжди усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Відповідно до\~ч. 1 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Однак, в порушення положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент складання та підписання [PERSON] на ім`я [PERSON] заповіту від 16 травня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Семенюк В.В., [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, твердження сторони позивача про те, що [PERSON] на момент складання та підписання заповіту на ім`я [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Крім того, за клопотанням представника позивача [PERSON] - [PERSON] ухвалою суду від 15 серпня 2024 року (а.с. 113-114) по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експертизи було поставлено такі питання: чи виконано підпис від імені померлої [PERSON] , [INFO] , в заповіті, посвідченому 16 травня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Семенюк Віктором Васильовичем, зареєстрованому в реєстрі за № 362, складеному на ім`я [PERSON] , [INFO] , самою [PERSON] чи його виконано іншою особою?; чи виконано померлою [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~рукописний запис\~«Заповіт прочитано\~мною вголос\~і підписано\~особисто» на заповіті, посвідченому 16 травня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Семенюк Віктором Васильовичем, зареєстрованим у реєстрі за № 362, складеному на ім`я [PERSON] , [INFO] , чи його виконано іншою особою? Оплату витрат по проведенню експертизи було покладено на позивача [PERSON] . Позивачу [PERSON] було доведено до відома про необхідність оплати рахунку № 634 від 02 вересня 2024 року в сумі 18\~174,72 грн. за проведення експертизи, однак в судовому засіданні 16 жовтня 2024 року позивач заявила, що на теперішній час не має наміру оплачувати вартість експертизи у тому розмірі, який зазначений в даному рахунку на оплату. 12 листопада 2024 року до суду з Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов лист про неможливість надання висновку судового експерта та повернення без виконання ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2024 року у зв`язку з невиконанням клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи, а також неоплатою рахунку за проведення експертизи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, оскільки призначена ухвалою суду судова почеркознавча експертиза проведена не була у зв`язку з неоплатою позивачем рахунку за проведення експертизи та невиконанням клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи, суд, з урахуванням положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Стаття 204 ЦК України закріплює\~презумпцію правомірності правочину. Ця\~презумпція\~означає,\~що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Твердження сторони позивача про те, що [PERSON] оспорюваний заповіт не підписувала є недоведеними жодними доказами, а тому не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Також, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент складання та підписання [PERSON] заповіту на ім`я [PERSON] , волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі. Сам по собі факт того, що [PERSON] не розповідала позивачу [PERSON] про заповіт, жодним чином не свідчить про те, що він нею не підписувався, її волевиявлення не було вільним, не відповідало її волі, або ж що [PERSON] на момент складання та підписання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Заповідач може призначити своїм спадкоємцем особу незалежно від наявності у нього з цією особою сімейних, родинних відносин, а також заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. В свою чергу, допитані під час розгляду справи в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] \~та [PERSON] підтвердили, що вони були обізнані про наявність оскаржуваного заповіту [PERSON] на ім`я [PERSON] від самої [PERSON] за її життя. Суд зазначає, що усі доводи позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог є недоведеними та ґрунтуються на її особистих припущеннях. З огляду на наведене, встановивши та проаналізувавши усі обставини справи, беручи до уваги, що заповідач [PERSON] особисто підписала оскаржуваний заповіт, а також з урахуванням того, що матеріали справи не містять належних та достатніх доказів того, що у момент складання та підписання заповіту вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, або, що волевиявлення заповідача [PERSON] під час складання та підписання нею заповіту не було вільним і не відповідало її волі, суд приходить до переконання про відсутність підстав, передбачених ст.ст. 203, 225 ЦК України, для визнання недійсним заповіту, складеного [PERSON] , [INFO] , посвідченого 16 травня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Семенюк Віктором Васильовичем, зареєстрованого в реєстрі за № 362, на ім`я [PERSON] , [INFO] , а тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Оцінюючи у\~сукупності усі\~інші аргументи\~сторін,\~наведені ними\~в обґрунтування\~своїх вимог\~або заперечень,\~суд до\~уваги їх\~не бере,\~оскільки вони не відноситься до предмета спору та є явно необґрунтованими. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі за недоведністю. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , то судові витрати позивача по даній справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі ст.ст. 15, 16, 203, 204, 215, 225, 1216, 1217, 1220, 1233, 1235, 1257 Цивільного кодексу України, та

Outcome: dismissed