Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить: 1) розірвати шлюб укладений між ним та відповідачкою [PERSON] , що зареєстрований 23 липня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тетіївського районного управління юстиції у Київській області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 76; 2) встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт самостійного виховання та утримання ним, як батьком, сина [PERSON] , [INFO] . Позовна заява мотивована тим, що підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у позивача відсутні спільні інтереси з дружиною, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, спільного господарства не ведуть. Тому, подальше спільне життя та збереження шлюбу, на думку позивача, буде суперечити його інтересам, у зв`язку з чим наполягає на його розірванні. Крім того, позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] є батьками малолітніх дітей: дочки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Позивач у позові зазначив, що спору щодо місця проживання дітей, а саме сина з батьком та дочки з матір`ю, немає. На теперішній час син [PERSON] проживає з позивачем та перебуває на його одноосібному утриманні та вихованні. Відповідачка проживає окремо та участі у вихованні та утриманні сина не бере. З огляду на зазначене, позивач стверджує, що для визначення подальшого порядку виконання договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, який нотаріально посвідчений 06.06.2024, визначення його подальшої службової (професійної) діяльності, захист та реалізація законних прав та інтересів сина та його прав, з метою уникнення суперечностей при визначенні даного факту зі сторони органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших фізичних та юридичних осіб, необхідно встановити факт самостійного виховання та утримання ним сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 21.06.2024 відкрито провадження в справі та призначено у справі підготовче засідання. 02.07.2024 на адресу суду від відповідачки [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини матір`ю (а. с. 47-68). Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 31.07.2024 зустрічну позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. На виконання цієї ухвали, 06.08.2024 відповідачка [PERSON] подала до суду у новій редакції зустрічну позовну заяву до [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини матір`ю (а. с. 76-78). В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що сторони у справі мають двох малолітній дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , яка наразі проживає з матір`ю [PERSON] , та сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з батьком [PERSON] . На теперішній час дочка [PERSON] , як зазначає позивачка, перебуває на її одноосібному утриманні та вихованні. Відповідач [PERSON] проживає окремо та участі у вихованні та утриманні дочки не бере. З огляду на зазначене, позивачка стверджує, що для визначення подальшого порядку виконання договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, який нотаріально посвідчений 06.06.2024, визначення її подальшої службової (професійної) діяльності, захист та реалізація законних прав та інтересів дочки та її прав як матері, з метою уникнення суперечностей при визначенні даного факту зі сторони органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших фізичних та юридичних осіб, необхідно встановити факт самостійного виховання та утримання нею дочки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 14.08.2024 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини матір`ю прийнято до спільного розгляду із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 11.09.2024 залучено до участі у справі службу у справах дітей Білоцерківської міської ради та виконавчий комітет Тетіївської міської ради як орган опіки та піклування. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 28.10.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засіданні [PERSON] не з`явився. Разом з тим, надіслав до суду заяву, в якій просить розгляд справи здійснювати за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх у повному обсязі. Водночас, за зустрічним позовом - не заперечує проти задоволення позовних вимог. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Разом з тим, надіслала до суду заяву, в якій просить розгляд справи здійснювати за її відсутності та не заперечує щодо задоволення позовних вимог за первісним позовом. Водночас, за зустрічним позовом - просить позовні вимоги задовольнити. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Тетіївської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області у судове засідання не з`явився. Разом з тим, начальник служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області М. Гончарук надіслала клопотання, в якому просить розгляд справи здійснювати за відсутності представника служби та зазначила, що служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області вважає недоцільним надання до суду висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку із відсутністю спору між батьками. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 23 липня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тетіївського районного управління юстиції у Київській області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 76, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а. с. 14). Сторони у справі є батьками малолітніх дітей: дочки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а. с. 15, 17). Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади від 19.06.2024, місце проживання [PERSON] та його сина [PERSON] зареєстровано за однією адресою, а саме: [ADDRESS] (а. с. 9, 18). Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади від 19.06.2024, місце проживання [PERSON] та її дочки [PERSON] зареєстровано за однією адресою, а саме: [ADDRESS] (а. с. 12, 16). Згідно з Актом про встановлення факту проживання, складеного депутатом Тетіївської міської ради Побірайко Г.Б. від 10.06.2024, з січня 2024 року [PERSON] проживає разом з донькою [PERSON] , [INFO] , без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а. с. 13). 06.06.2024 укладено договір між батьками щодо визначення місця проживання та виховання дітей, відповідно до умов якого сторони [PERSON] та [PERSON] домовилися про місце проживання та виховання дочки та сина, та порядок здійснення батьківських прав батьком та матір`ю. Місцем проживання дочки - малолітньої [PERSON] , [INFO] , батьки визначили за місцем проживання матері за адресою: [ADDRESS] . Місцем проживання сина - малолітнього [PERSON] , [INFO] , батьки визначили за місцем проживання батька за адресою: [ADDRESS] . Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., зареєстровано в реєстрі за №2797 (а. с. 19-21). Згідно з довідкою, виданою Білоцерківською гімназією-початковою школою № 6 «Перспектива» Білоцерківської міської ради Київської області від 05.06.2024 № 97, [PERSON] дійсно навчається у 2-В класі Білоцерківської гімназії-початкової школи № 6 «Перспектива» та покидає заклад у супроводі батька [PERSON] (а. с. 25). Згідно з довідкою, виданою Білоцерківською гімназією-початковою школою № 6 «Перспектива» Білоцерківської міської ради Київської області від 05.06.2024 № 98, [PERSON] дійсно навчається у 6-А класі Білоцерківської гімназії-початкової школи № 6 «Перспектива» та покидає заклад у супроводі мами [PERSON] (а. с. 59 ). Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже, беручи до уваги наполягання позивача на розірванні шлюбу та з урахуванням конституційного права особи на шлюб за вільною згодою, суд вважає за необхідне задовольнити первісний позов в частині розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін. Крім того, щодо заявлених позовної вимоги позивача [PERSON] за первісним позовом про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком та позовної вимоги позивачки [PERSON] за зустрічним позовом про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини матір`ю, суд зазначає таке. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин 1-4 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть, якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною 1 статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин 3, 4 статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Разом з тим, доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22. Так, судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , є сином сторін та який наразі проживає разом із батьком [PERSON] . Водночас, малолітня [PERSON] , [INFO] , є дочкою сторін та яка наразі проживає разом з матір`ю [PERSON] . Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з позовом, зазначив, що відповідачка [PERSON] проживає окремо і на теперішній час участі у вихованні та утриманні сина [PERSON] не бере. Разом з тим, зі свого боку, позивачка [PERSON] за зустрічним позовом зазначила, що відповідач [PERSON] проживає окремо і на теперішній час у вихованні та утриманні дочки [PERSON] участі не бере. Однак, такі твердження, зважаючи на положення ст. 141 СК України, суд оцінює критично, оскільки проживання матері окремо від сина та батька окремо від дочки не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Разом з тим, жодних доказів, які б вказували на те, що позивач [PERSON] , як батько, не здійснює батьківські права і не виконує обов`язки щодо утримання та виховання дочки [PERSON] та умисно ухиляється від їх виконання, а також, що [PERSON] , як мати, не здійснює батьківські права і не виконує обов`язки щодо утримання та виховання сина [PERSON] та умисно ухиляється від їх виконання, суду не надано. Як вже зазначалося, що для підтвердження самостійного виховання дитини батьком (матері) необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Втім, суд не встановив існування (настання) обставин, які б могли свідчити про обмеження або припинення певного обсягу прав сторін стосовно дітей. Більш того, суд наголошує, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. До того ж, суд зазначає, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини може мати негативні наслідки як для батька дитини - дочки [PERSON] так і для матері дитини - сина [PERSON] , оскільки ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Так, зокрема, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, оскільки для підтвердження самостійного виховання дитини батьком [PERSON] необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері дитини обмежується або припиняється. Також, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини матір`ю, оскільки для підтвердження самостійного виховання дитини матір`ю [PERSON] необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав батька дитини обмежується або припиняється. Крім того, суд зазначає, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Відтак, враховуючи наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, оцінивши надані докази, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову частково та відмову у задоволенні зустрічного позову. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Відтак, у контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Outcome: partial