Jurisdiction: civil
Date: 2024-12-15 00:00:00

10 грудня 2024 року [PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, зазначивши заінтересованою особою - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Хмельницькому Центрального регіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). В обґрунтування заяви [PERSON] посилається на те, що [INFO] в м. Сєвєродонецьк, Сєвєродонецького району, Луганської області померла його мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть № 59 від 17 січня 2024 року, виданим Сєвєродонецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану департаменту реєстрації актів цивільного стану Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки. Проведення державної реєстрації смерті матері неможливо через те, що факт смерті останньої відбувся на тимчасово окупованій території України, а свідоцтво про смерть, Сєвєродонецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану департаменту реєстрації актів цивільного стану Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки не на відповідному бланку встановленого зразка відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсним і не створює правових наслідків. Отже, отримати свідоцтво про смерть встановленого зразка неможливо, оскільки [PERSON] померла на тимчасово окупованій території України. У зв`язку із наведеним, в заяві [PERSON] , просив суд: - встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] , [INFO] , уродженка селища Благівка, Свердловського району, Луганської області, Україна, яка померла [INFO] , у віці 61 рік, за місцем реєстрації: [ADDRESS] на тимчасово окупованій території України у м.Сєвєродонецьк, Сєвєродонеського району, Луганської області. Ухвалою суду від 16 грудня 2024 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку окремого провадження. В судове засідання заявник [PERSON] не з`явився, разом з позовними вимогами просив розглядати вказану справу у його відсутність. Представник заінтересованої особи - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Хмельницькому Центрального регіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, проте його неявка не перешкоджає розгляду даної заяви. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши надані заявником докази, суд приходить до наступного. У відповідності до свідоцтва про смерть № 59, виданого 17 січня 2024 року Сєвєродонецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану департаменту реєстрації актів цивільного стану Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки, [INFO] в м.Сєвєродонецьк, Луганська Народна Республіка померла [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , уродженка селища Благівка, Свердловського району, Луганської області, Україна, яка була зареєстрована та проживала; [ADDRESS] , є матір`ю заявника [PERSON] , [INFO] , який народився в м. Ровеньки, Луганської області, що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 19 липня 1985 року, Ровеньківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ровеньківському районі, Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №600. Вказане місце смерті [PERSON] є тимчасово окупованою територією України, визначеною Верховною Радою України у Законі України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Отже, надане заявником свідоцтво про смерть, видане Сєвєродонецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану департаменту реєстрації актів цивільного стану Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки, не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті особи в позасудовому порядку. Діюче законодавство України передбачає державну реєстрацію факту смерті або на підставі лікарського свідоцтва про смерть, або на підставі рішення суду. При цьому, видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, тобто без встановлення лікарем факту смерті, забороняється. Ураховуючи викладене, єдиною підставою для державної реєстрації смерті в цих випадках є рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон) тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Стаття 4 Закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим реалізації прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Частинами 2, 3, 4 ст. 9 зазначеного Закону передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законодавством України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Так, на підтвердження факту смерті [PERSON] заявником подано копію свідоцтва про смерть,\~видану установою, що розташована на тимчасово окупованій території. Крім того, на підтвердження факту смерті надано фото місця заховання [PERSON] , із зазначенням дати її народження, що узгоджується зі даним паспорта останньої. Оцінюючи надані письмові докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Ухвалюючи рішення суд бере до уваги, що відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971\~року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу про смерть особи, виданого закладом, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Враховуючи надані заявником докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд вбачає підстави для висновку про доведеність вимог заявника належними та допустимими доказами, достатніми для висновку про те, що його мати, [PERSON] померла [INFO] у м. Сєвєродронецьк, Сєвєродонецього району, Луганської області. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved